Opinió
-
Negres juguen i guanyen
Andreu Barnils
07.11.2008
-
L'ombra de Haider
Xavi Sarrià
06.11.2008
-
L'estudiant palestí, l'estudiant maia
Antoni Castells i Talens
03.11.2008
-
No renunciem a l'escola
Albert Dasí
31.10.2008
-
La culpa
Xavier Montanyà
30.10.2008
-
Tràfic rodat
Marta Leblanc
28.10.2008
-
Obrama
Marta Rojals
27.10.2008
-
On paren els Chicago Boys?
David Fernàndez
21.10.2008
-
Lligams en temps de crisi
Carlota Franco
17.10.2008
-
Tret al cap
Xavier Montanyà
15.10.2008
-
La desmemòria militant
Xavi Sarrià
14.10.2008
-
Papallones, papallones
Andreu Barnils
10.10.2008
-
Jaume I, un rei d'espasa i cervell
Diego Gómez
09.10.2008
Julià de Jòdar
24.04.2006
Sabrem dir no?
Igual que els homes, l'orgull sol encegar els pobles quan els vol perdre. Els espanyols, de tant sentir que Batasuna era la mateixa cosa que ETA, s'ho han acabat creient de debò. Suposant per un moment que fos cert, caldrà que, ara, els seus fanàtics politòlegs es prenguin la molèstia de dir-los com és possible que una 'banda' sigui capaç de crear una iniciativa política de la seriositat, l'envergadura i el suport social (el firmant en pot donar fe, perquè hi era) com la que es va presentar el 15 d'abril a l'hotel Tres Reyes d'Iruñea. O amb unes altres paraules: si el Fòrum de Signants de l'Acord Democràtic de Bases (entre els qual es compten Aureli Argemí i Mònica Sabata del CIEMEN), que la promou, no aconsegueix que es formi la Konponbiderako Mahaia (Mesa per la Resolució), els espanyols ho tenen magre per a resoldre el conflicte amb Euskal Herria. Si Batasuna només fos ETA, o a l'inrevés, Espanya ho tindria molt més fàcil, car, de la feblesa de l'una de les parts, se'n derivaria automàticament la de l'altra. Però, segons el 'pensament espanyol' (més llosc, encara, que no El Pensamiento Navarro), com explicar que la 'part forta' (política) pugui organitzar una iniciativa com l'esmentada, capaç de plantejar als governs basc, espanyol i francès un desafiament estratègic d'aquest calat, mentre la 'part feble' (armada) declara l'alto-el-foc permanent? Ben senzill, els direm: per la força real, profunda i sostinguda del moviment popular. I l'error estratègic espanyol és de pensar-se que la pèrdua d'iniciativa de l'organització armada significa la pèrdua de capacitat política i mobilitzadora de l'organització política (per a més inri, il·legalitzada).
A casa nostra, molta gent, i durant molt de temps, ha maldat per prevenir-nos contra qualsevol assimilació del conflicte dels Països Catalans amb el d'Euskal Herria. I tenen raó, però no pel que ells es pensen. La mare dels ous de la diferència està en el fet que els dirigents independentistes bascos han sabut portar la iniciativa política sense separar-se del seu poble (i quan ho han fet, ho han pagat car i han hagut de rectificar). Per aquest motiu, han pogut copsar el canvi de sensibilitat en la nova correlació de forces imposada per la política antiterrorista internacional, que ha permès que 'l'estat de dret' espanyol tingui Euskadi sota un estat d'excepció disfressat sota els parracs de les seves lleis, que no són les del dret, sinó les de la força (només cal estudiar el 'cas Parrot', per a entendre de què va la pel·lícula) emanada del concepte d'autodefensa a tot preu dels estats occidentals.
En canvi, el nostre independentisme no ha trobat la manera de coagular un moviment popular políticament autònom, no subordinat als estats majors dels partits polítics. I, quan una facció d'aquest s'ha apuntat a la política parlamentària, amb la fe dels conversos i la rapidesa dels gats, ha caigut en l'oportunisme de voler treure profit de totes bandes. Així, en les negociacions de l'estatut, que de bon antuvi portava les cartes marcades ('ja sabem que a Madrid caldrà pactar', etc., etc.), els sobiranistes institucionals han entrat en la timba per interessos de partit, deixant de banda la mobilització popular, l'única capaç de generar noves relacions de força i de consciència. Però, en veure's aïllats pels altres jugadors, més astuts i acordats entre si, no han vacil·lat a l'hora d'apuntar-se a la manifestació del 18-F, i fins i tot de propagar l'equívoc de fer-se-la seva, com dient als seus competidors: 'Heus aquí els nostres poders'.
La manifestació del 18-F, certament, ha estat la primera prova, en molt de temps, que el moviment popular té els seus canals ocults de formació de consciència per a adquirir una futura entitat política pròpia, al marge del joc partidista que, de cara a les properes eleccions regionals, pugna per repartir-se el pastís de 'l'èxit' de la negociació de l'estatut. Però aquesta vegada la sensibilitat popular ha pres cos al carrer desvetllant una nova consciència en l'àmbit del catalanisme popular i ha cridat ben fort: 'les coses han arribat fins aquí'. Ja n'estem tips i tenim el dret de decidir. Tips de la dominació d'Espanya i tips que els 'nostres' polítics en facin de politja de transmissió (si no de soga per a penjar-nos una mica més).
No és l'hora, doncs, que aquesta nova consciència se sotmeti mansament a un referèndum organitzat, justament, per a rebregar-la. Si hi participa, haurà de ser per demostrar un nou i més alt grau de consciència política, perquè la mobilització del 18-F ha de continuar per la via encetada. Cal, doncs, que el sobiranisme institucional s'ho pensi dues vegades, abans de creure's legitimat a ficar en un sol tupí totes les sensibilitats presents al si del moviment popular i a extreure dels resultats del referèndum un mínim comú denominador que els doni carta blanca per a actuar en benefici propi.
Que no somiïn, doncs, a assimilar-se la sensibilitat dels qui direm NO al referèndum perquè sabem que al capdavant d'una autèntica política popular d'alliberament nacional dels Països Catalans només hi ha l'autodeterminació.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015