Opinió
-
Negres juguen i guanyen
Andreu Barnils
07.11.2008
-
L'ombra de Haider
Xavi Sarrià
06.11.2008
-
L'estudiant palestí, l'estudiant maia
Antoni Castells i Talens
03.11.2008
-
No renunciem a l'escola
Albert Dasí
31.10.2008
-
La culpa
Xavier Montanyà
30.10.2008
-
Tràfic rodat
Marta Leblanc
28.10.2008
-
Obrama
Marta Rojals
27.10.2008
-
On paren els Chicago Boys?
David Fernàndez
21.10.2008
-
Lligams en temps de crisi
Carlota Franco
17.10.2008
-
Tret al cap
Xavier Montanyà
15.10.2008
-
La desmemòria militant
Xavi Sarrià
14.10.2008
-
Papallones, papallones
Andreu Barnils
10.10.2008
-
Jaume I, un rei d'espasa i cervell
Diego Gómez
09.10.2008
Joan Mir
08.03.2006
Fesomies polítiques
Exceptuant els membres de les restringidíssimes cúpules dirigents, de la política, els ciutadans sols en coneixem els signes externs, les manifestacions públiques dels responsables dels partits. I encara que sigui normal de pensar que l'estil d'aquestes manifestacions depèn gairebé exclusivament de les ideologies respectives, resulta que no és així i, en molts de casos, la ideologia pesa menys que no circumstàncies que consideram secundàries.
Fa poc, per exemple, la fina percepció d'un comentarista feia observar que la discussió de l'estatut català (i moltes més) era, en realitat, la confrontació del món espanyol, representat per la sensibilitat de Calderón de la Barca, amb el més prosaic dels catalans. Honor contra pactisme. 'Honra sin barcos' contra la comptabilitat regular del senyor Esteve. És difícil de no estar-hi d'acord.
La multitudinària manifestació del passat 18 de febrer a Barcelona presenta, també, una curiosa paradoxa. Només els interessos corporatius empenyen protestes 'socials' (els obrers de la Seat, els mestres, etc.). Si no és el primer de maig, ja no és imaginable una manifestació de l'esquerra com la de la pel·lícula 'Novecento'. Era emocionant de començar a sentir 'La Internacional' abans de destriar la munió d'obrers dins la boira, però ara a les manifestacions ja no es canta 'La Internacional'. I si Mc Luhan tenia raó, si el mitjà és el missatge, anar a una manifestació (o ser-ne promotor) indica una certa transversalitat, un innegable aparcament de la sensibilitat més esquerrana. Això fa aparèixer la paradoxa d'un Àngel Colom, despenjat d'ERC per activista i poc esquerranós, que ha de veure com roda el món i torna al born. Perquè han d'haver estat Puigcercós i els altres llobatons que ell enconà a la Crida els qui han tingut la intuïció d'implicar-se fins a les orelles en la concentració exclusivament nacionalista del 18 de febrer. Les destreses dels líders han comptat més, aquesta vegada, que no el vot de no fer volar, mai més, coloms: malgrat Carod, que és elitista, i que la vocació intel·lectual allunya de la gent corrent, de l'ordinary people, que necessàriament ha de constituir el gruix dels manifestants; malgrat Vendrell, que ve de les catacumbes de la conspiració i instintivament deu evitar els matins assolellats; i malgrat Huguet i Ridao, que poden omplir de retòrica l'acció dels colomins, però, per motius evidents, són mals d'analitzar en aquest i en molts altres aspectes (realment, en tots).
També el natural dels líders pot decidir la línia política d'un partit. Al PSM, els dos darrers secretaris generals normals (consolidats, vull dir), Sebastià Serra i Mateu Morro, representaven per igual l'ala més esquerrana i menys nacionalista del partit (ambdós venien del marxisme), però Serra sempre maldà per incorporar el corrent nacionalista estricte (o, fins i tot, el liberal) al ventall ideològic del PSM, mentre que Morro en foragità els representants.
A més, es produeixen fenòmens molt peculiars quan els dirigents polítics es troben sotmesos a pressions superiors que els obliguen a fer tots els papers de l'auca. Record que Artur Mas es veié obligat a defensar, des de la Conselleria d'Economia, la gestió de Pujol, quan era evident que considerava que els acords de finançament que li deixà Macià Alavedra eren francament millorables, per dir-ho caritativament. Però obeir un senyor com Pujol no ha de ser res comparat a tenir per amo un partit del centre centralista. Aleshores, com a mínim, els polítics es veuen forçats a vulnerar els principis lògics de 'no contradicció' i del 'tercer exclòs' (no són possibles'A' i 'no A' simultàniament, i hem de triar entre 'A' i 'no A' perquè no hi ha una tercera possibilitat). És el problema que no saben resoldre els diputats 'nacionalistes' del PSC, del PSIB o, fins i tot, del PP, quan van a Madrid. Aquí voten que la seva llengua és única, i a Madrid voten que són dues (de moment). Com en un conegut misteri que ens explicaven de petits, si la ideologia és una, el comportament deu ser trinitari. O cínic, que aquest també pot ser el nom de la figura.
Però la contradicció que provoca més paradoxes és la que contraposa els objectius declarats d'un partit nacionalista (el profit per al país) amb la necessitat de governar per a assolir-los. Si les millores vénen d'un altre partit, els seus dirigents es veuen constrenyits a dejectar-les. Tal és l'espectacle que ens ofereixen cada dia CiU i ERC amb motiu de la tramitació de l'estatut.
I quan es tracta de partits d'esquerres, sovint no es produeixen paradoxes, sinó directament traïcions. L'adhesió acrítica dels militants i dels votants fa perdonar i oblidar, per exemple, la perenne conxorxa dels socialistes amb els grans poders econòmics. Maragall en fou una demostració clara durant els seus anys de batle de Barcelona, encara que el seu peculiar sistema neuronal fa molt més complicada (i divertida) l'anàlisi.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015