Opinió
-
Els entusiasmes
Grup GELA
31.03.2015
-
El MACBA i la política. Reivindicació de les arts visuals catalanes
Joan Minguet
27.03.2015
-
Moianès i Lluçanès: malgrat lleis i trampes, comarques!
Aleix Cardona
22.03.2015
-
La nova política no són ells, sinó tu
Aleix Sarri
21.03.2015
-
Que obrin l'exposició avui mateix!
Joan Minguet
19.03.2015
-
Els aldarulls no formen part de l'actuació democràtica
Montserrat Tura
18.03.2015
-
De manars i garrotades
David Fernàndez
18.03.2015
-
Què ens diu l'últim baròmetre del CEO sobre les opcions de la independència?
Francesc Abad
16.03.2015
-
Amb Grècia es decideix l’Europa que tindrem
Ernest Maragall i Jordi Angusto
14.03.2015
-
Cas BPA: Andorra a la corda fluixa
Àlvar Valls
12.03.2015
-
Per què és important que el sobiranisme sigui europeista?
Aleix Sarri
09.03.2015
-
Alegria i compromís
Muriel Casals
08.03.2015
-
Declaració del Parlament de Catalunya sobre la igualtat salarial entre dones i homes
Parlament de Catalunya
06.03.2015
Aleix Sarri
03.09.2014
El poder real de Juncker
Nova cimera per a triar els noms que han d'encapçalar la UE i ja hem tornat a assistir al mercadeig habitual.
Quan Juncker va ser triat fa unes setmanes com a nou president de la Comissió Europea per al període 2014-2019, una gran part de l'europeisme es va mostrar content per la notícia. Més enllà de biaixos ideològics, l'elecció de Juncker es considerava una passa endavant per a combatre el dèficit democràtic de la UE. Ara: ho serà?
Sense la legitimitat que li conferiria que el seu nom hagués estat a les paperetes electorals, tot sembla indicar que Juncker es pot tornar a trobar amb una Comissió Europea cuinada a les capitals estatals i rematada en un parell de cimeres. Desgraciadament, no és ell (ni la seva majoria parlamentària) qui tria els integrants de la nova Comissió Europea.
Per més que sembli estrany, cada estat té el dret de nomenar un comissari que pot triar com vulgui, i amb el consentiment de Juncker o sense. És com si a l'estat espanyol cada govern autonòmic tingués el dret de nomenar un ministre. Estrany, oi?
Doncs és sobre aquesta base que els estats negocien el repartiment del pastís dels càrrecs comunitaris. Rajoy ens en va donar una mostra. A qui demanava un espai per a Cañete i De Guindos? Al nou president de la CE? No, a la cancellera Merkel.
El resultat d'aquestes pràctiques ens l'hem començat a trobar aquest cap de setmana amb el nomenament de Federica Mogherini per a dirigir la política exterior europea, tot i que només des de fa sis mesos és ministra d'Afers Estrangers italiana en el govern Renzi i no ha pas fet mèrits especials a part de ser dona, socialdemocràta i italiana. Hi havia més opcions.
I això malgrat les malfiances dels països de l'est per les seves simpaties pro-russes, justament quan la guerra a Ucraïna és més calenta que mai. Esperem que Mogherini no faci mèrits per continuar en la línia de la mediocre baronessa Catherine Ashton, que ha passat els cinc darrers anys pel càrrec amb més pena que glòria, i sobretot amb indiferència general sobre la seva persona.
Per una altra banda, les propostes dels governs apunten cap a la presència de 4 dones o 5 sobre 28 comissaris. Sembla que no fóra pas aquest el desig de Juncker si els pogués triar, sinó que voldria una representació més paritària. Però la seva opinió compta ben poc.
En bona part és per això que al Parlament Europeu, que únicament pot votar a favor de tot l'equip de comissaris o en contra, tant socialdemòcrates com liberals es plantegen de votar-hi en contra. També en part pel biaix conservador dels nominats pels governs, que contrasta amb la majoria transversal que ha donat suport a Juncker.
Així doncs, de moment es torna a demostrar la impotència europeista en vista de la voluntat dels estats de fer prevaler les seves posicions i les seves quotes. Juncker serà prou valent per a enfrontar-s'hi? Si no té prou poder per a dir la seva sobre els comissaris que han d'integrar el seu govern, com podem esperar que planti cara als estats quan sigui necessari? La manera com afronti aquestes setmanes vinents començarà a donar la mesura del seu poder real com a president de la Comissió Europa, i si el procés dels spitzenkandidaten ha estat realment efectiu per a començar a resoldre el dèficit democràtic. Esperem que Juncker no sigui un Barroso 2.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015