Opinió
-
Anatomia
Mercè Ibarz
02.02.2007
-
La ciutadania contra el poble
Xavier Montanyà
23.01.2007
-
Miquel va a missa
Enric Casasses
19.01.2007
-
TV3 i la negació de la Cultura
Xavier Montanyà
18.01.2007
-
Geopoètica
Mercè Ibarz
17.01.2007
-
El crèdit de la literatura
Julià de Jòdar
15.01.2007
-
Talaiots
Maria Antònia Oliver
12.01.2007
-
L’any de la revolució
Xavier Montanyà
11.01.2007
-
Raimon és sempre Raimon
Martí Estruch Axmacher
09.01.2007
-
Dones i no
Mercè Ibarz
03.01.2007
-
ETA
Joan Mir
02.01.2007
-
L'or negre de la mort (Segona part)
Xavier Montanyà
29.12.2006
-
L’or negre de la mort
Xavier Montanyà
28.12.2006
Julià de Jòdar
04.05.2006
Què us fa por, demòcrates de talla única?
Ara que el moviment popular sorgit del 18-F comença a desplegar damunt el tauler polític les seves possibilitats reals d'incidir en els resultats del referèndum sobre l'estatut, ja n'hi ha que voldrien encotillar-lo i, si es deixés fer, acollonir-lo.
Al rerefons dels comentaris de sociòlegs i politòlegs, hi ha la intenció de convertir el moviment en un mer apèndix (i, si pot ser, amb data de caducitat) del joc electoralista. Si voleu ser ‘algú’, ens vénen a dir, aneu a les urnes i demostreu la vostra força ‘real’, deixeu-vos ‘mesurar’ segons els patrons de la reputada sastreria ‘La Confiança Democràtica’. Molt bé, però, sisplau, permetin que, aquesta possibilitat d'entrar en una batussa amb les regles tan marcades pel màrqueting, la dictin l'evolució i maduresa del moviment mateix, i no pas la voluntat dels sastrinyolis que voldrien fer-li un vestit de Papitu-va-de-curt.
N'hi ha que pretenen fer-nos creure que el no és una actitud purament negativa, un empantanegament, com si el país es quedés, de cop, aturat a l'estatut de Sau. Són aquells qui voldrien reduir el moviment al nihilisme del ‘tot o res’, una manera com una altra de capar-lo abans que pugui demostrar la seva potència real. Aquests senyors deixen de banda que els qui han paralitzat el país són els promotors d'un estatut que, si s'aprova, ens deixarà a mercè del poder espanyol durant un temps impossible de quantificar. Un temps no mesurable, perquè allò que el marca és la lluita o no per la consciència del poder propi. És un temps de consciència. I aquest estatut ens retorna, precisament, a un temps de consciència postfranquista. O sigui, a la subordinació. A la renúncia de lluitar per la consciència del poder propi.
Els comentaristes que tenen sempre la democràcia a la punta de la llengua vénen a dir-nos que les coses són com són i que, si no ens hi avenim, muts i a la gàbia. Però, la democràcia, no la fan els partits, ni els vots, ni el parlament, sinó la voluntat popular, de la qual tot plegat són mers instruments. I la voluntat popular respon a moviments profunds en la presa de consciència. A moviments com el d'ara mateix.
Dels corrents que es mouen actualment en la formació d'una consciència del poder propi, n'hi ha un de merament tàctic, possibilista, que és el dels sobiranistes institucionals. La contesa del referèndum ja és el camp de proves de la seva capacitat de maniobra, que, ara com ara, es demostra tan escassa que perilla de veure's engolida pel cabal socioconvergent.
L'altre corrent en la formació d'una consciència del poder propi és de caire estratègic, radical, i el moviment sorgit del 18-F n'és l’origen. També el referèndum li servirà de trinquet per a demostrar la seva capacitat de convocatòria, però els primers senyals no poden ser més positius. I aquests senyals són la punta de llança de la creació d'una consciència del poder propi.
No hi ha dubte que aquest corrent estratègic manté una relació dialèctica amb el tacticisme dels sobiranistes institucionals. Però, ara com ara, és l'actitud davant el referèndum, allò que establirà la línia divisòria entre ambdós corrents.
Que no pateixin els qui diran no a l'estatut que ens volen vendre. El seu vot no serà el de l'empatanegament, sinó el de la dinàmica cap a un moviment al voltant del qual, i en no gaire temps, hauran de definir-se tots aquells qui estan de debò compromesos en uns Països Catalans lliures. El seu 'no' no serà únicament un 'no'; serà, sobretot, un 'sí' a la capacitat d'articular una nova consciència del poder propi. El germen d'un Moviment per l'Autodeterminació.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015