Opinió
-
Què passa a Fal·luja?
Vicent Partal
28.11.2004
-
Se li entén tot, a Ibarra
Vicent Partal
25.11.2004
-
No canteu victòria
Vicent Partal
24.11.2004
-
Sense Zaplana
Vicent Partal
22.11.2004
-
És imprescindible saber a què juguem
Vicent Partal
16.11.2004
-
Un premi per a Softcatalà
Vicent Partal
15.11.2004
-
Casp
Vicent Partal
12.11.2004
-
Concretant l'imaginari col·lectiu
Vicent Partal
11.11.2004
-
Que Arafat no siga, al darrer moment, Franco
Vicent Partal
10.11.2004
-
Feina a fer
Vicent Partal
09.11.2004
-
Els clars-obscurs d'Arafat
Vicent Partal
05.11.2004
-
Una victòria que legitima la política de Bush
Vicent Partal
04.11.2004
-
El mal menor, l’única opció raonable
Vicent Partal
02.11.2004
Vicent Partal
03.07.2008
La unitat com a cultura
Estic sorprès i encuriosit per la molta gent que aquestes darreres hores i aquests darrers dies em parla, de paraula o per correu, d'unitat. Sembla com si l'explosió espanyolista de diumenge haguera fet caure moltes benes. Unitat. Ells en tenen, nosaltres no. No en tenim, i cada vegada menys. Ara la Plataforma pel Dret de Decidir també s'ha dividit i el Compromís pel País Valencià ja és un cadàver. Unitat, sí, però quina unitat? Hi ha qui reclama governs de concentració i maniobres excelses que, malgrat tot això que he dit aquests darrers anys, ara em semblen poc probables. Però també hi ha qui parla, i això em sembla més interessant, de fer 'cultura d'unitat' entre nosaltres, a passos menuts i realitzables. Ho podríem provar.
Em va sorprendre molt la formulació d'un dels interlocutors: 'd'Unió a la CUP', va dir, descaradament. Caram! D'Unió (Mallorquina o UDC, que tant és) a la CUP hi ha una distància enorme... Me'l vaig mirar amb un profund escepticisme, de primer, però després el cap se'm va girar. I per què no? Si els espanyols es poden llançar al carrer sumant des dels partidaris de la gallina franquista als postmoderns de la Cuatro, per quina raó hauríem de ser diferents nosaltres? Més encara quan sabem, com sabem tots, que és això que més els incomodaria i que més canviaria l'estat d'ànim de tot el país.
Ja ho sé que de seguida ix tot allò dels vint-i-tres anys de Convergència al poder que no féu no sé què, de l'Eliseu Climent que va afavorir en no sé quin aplec el PSOE, d'aquell i aquell altre que, quan eren criatures, es van barallar en una remota assemblea local dels IPC, d'aquell dia que un d'Esquerra va jurar que mai no tindríem un president espanyol gràcies a ells i mira ara, i un milió i mig de batalletes més. En sóc conscient. I sé, perquè és així, que jo també tinc una opinió formada sobre cada baralla pública o privada i segurament que em costaria molt de seure al voltant de segons qui. Però, si no ho intentem, i no parle solament de política, què farem? Volem acostumar-nos a veure passar l'espectacle espanyolista per davant de casa? Volem restar paralitzats i ineficaços observant com creixen i s'envalentonen, menystenint cada vegada d'una manera més evident qualsevulla que no tinga els seus sentiments?
En aquest país no s'ha acabat res. Ho vaig dir l'altre dia i m'hi referme. No passa res. Ens han fet un gol, real i metafòric, però hi ha milions de persones que no veuen, que no veiem, clar això de ser simplement uns ciutadans més o menys autònoms del postfranquista regne de Juan Carlos. De ser, som. Però no sabem on anem. Eixa és la trista realitat. No tenim raons ni rutes i ens dessagnem en constants baralletes estèrils perdent oportunitat rere oportunitat.
Per això em sembla que és hora de reaccionar. Crec que és hora de bastir ponts entre els uns i els altres i de fer cultura d'unitat. De deixar de mirar amb recel i desconfiança els qui tenim objectivament més a prop. Per als uns això tindrà un cost molt alt, en termes de confort de partit de govern o d'institució senyera o de personalitat destacada i, per tant, els altres hauríem de ser molt generosos envers ells. Respecte dels altres, caldria deixar de fixar-nos en els detalls minúsculs que ens escindeixen i mirar la globalitat del problema, i també això reclama generositat envers ells perquè és normal la temença que tenen de passar a ser una mera crossa dels grans. Jo no sé com fer-ho. Ni tan sols sé com contribuir a fer que això passe, però em sembla que parlar-ne obertament és el primer pas que puc fer. I el faig.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015