Opinió
-
Hem demostrat i s'ha demostrat que s'havia robat
Reis Juan
05.11.2013
-
El valor de l'Erasmus
Oriol Fuster Cabrera
05.11.2013
-
Oriol Bohigas, un geni ordenador
Antoni Llena
05.11.2013
-
President, no malbarateu una Medalla d'Or
Assumpció Maresma
05.11.2013
-
Moderació? Massa casualitats, benvolguts col·legues
Eugeni Casanova
30.10.2013
-
Duran i l’últim acte del sainet
Eugeni Casanova
26.10.2013
-
MÉS: una resposta per a tothom
Toni Noguera
26.10.2013
-
Ja no ens fan por, ni ens humilien
Salvador Cardús
23.10.2013
-
La refranquització d'Espanya
Joan Pere Le Bihan
22.10.2013
-
Europa diu prou
Gemma Calvet
21.10.2013
-
160: Chesterton i el cel per (as)Salt
David Fernàndez
16.10.2013
-
Unionistes, abandoneu tota esperança
Eugeni Casanova
12.10.2013
-
Ivan Miró: 'Hem tornat a dir que no'
Ivan Miró
10.10.2013
Oriol Izquierdo
25.08.2014
Oriol Izquierdo: 'La bola de vidre'
Cada dia em fan més gràcia tots aquests que afirmen amb vehemència que el 9-N no votarem. Que tothom ho sap. Que ja n'hi ha prou d'enganyar-se i d'enganyar. No en diré noms, perquè només són l'anècdota del fet, i perquè és segur que a cadascú n'hi vindrà algun al cap sense voler entre el reguitzell de polítics, opinants, amics, veïns i saludats que coneix o sent. Els noms són l'anècdota, dic; el fet, pretendre discutir sobre allò que haurà passat com si fos segur que passarà. Com si ja hagués passat. I no. El futur no és un fet donat sinó, per definició, un espectre de possibilitats. Fets potencials. Que són sempre, per força, en tant que possibles, diversos; més d'un. I incògnites. Sempre.
Em corregeixo: no em fan gràcia --de fet, m'irriten-- tots aquests que donen per fet que el 9-N no votarem. I que, donant-ho per fet, ens arrosseguen a discutir sobre tot el que farem en no haver pogut votar. Que si plans B, que si la frustració que ens haurem d'empassar, que si tomba i si gira. Com si no hi hagués res més a considerar primer. Per exemple, sobre què és a l'abast de cadascun de nosaltres fer o deixar de fer per ajudar a fer possible i viable el 9-N. Vaja, com si no hi hagués feina a fer per construir el camí cap al 9-N. Un camí que no hem fet mai abans i que no s'ha traçat per endavant. No, quan es dóna per fet que el 9-N no serà, se'ns empeny a renunciar-hi. I això sí que no.
Em torno a corregir: perquè no m'irriten, no, m'exasperen. M'exasperen del tot tot els qui basen la discussió i l'acció política en la --diguem-ne-- premonició. La premonició no té res a veure amb el projecte. Ni amb la utopia, ni tan sols amb el possibilisme. Ni, encara menys, amb la informació. La premonició és una pura fantasia. Especulació.
Per això, resulta inversemblant que tants periodistes, cada vegada que entrevisten una persona amb responsabilitats en la cosa pública, s'obstinin a demanar-li què passarà el 9-N. Què creu que passarà i què farem si no hi ha 9-N. És inversemblant i exaspera. Perquè és irrellevant el que ningú, per més eminent que pugui ser la seva posició, pugui creure que passarà. Perquè es pot demanar quin és el projecte propi, com es pretén dur-lo a terme, què es pensa dels projectes dels altres i, fins i tot, com s'hi pensa fer front. Però no, mai, en cap cas, què passarà. Què creu que passarà. Com si ja estigués escrit. Com si el futur fos una qüestió de fe. Com si fos un dret saber-ho. I saber-ho per endavant. No, saber el futur no és un dret. Si de cas, hi ha una obligació: la de fer tots els possibles per construir-lo d'acord amb els propis projectes, les pròpies esperances i les pròpies il·lusions. I anar-hi anant amb paciència i convicció. Fins que el pas del temps en faci, del futur, present i, de seguida, passat. I, aleshores sí, el puguem analitzar, avaluar. I, així, a més, revisar el projecte, l'esperança i la il·lusió. Per continuar fent camí. Per anar guanyant el futur. Sempre obert i ple d'incògnites.
No, ningú no té una bola de vidre. Ningú no pot assegurar què passarà abans no passi. I compte: quan el que sigui que passi hagi passat, no tindrà cap mèrit dir: veieu, jo ja ho deia, ja ho vaig dir. Perquè no s'ha tractat mai d'endevinar-ho. Perquè això no és una juguesca. Perquè ni quan els fets ja siguin un fet no es podrà dir que confirmen una premonició d'aquestes. No donaran la raó a qui l'hagi afirmada amb vehemència. Per més que en vulgui presumir.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015