Opinió
-
La cultura catalana que no va a Frankfurt
Juli Peretó
02.07.2007
-
Clic!
Andreu Barnils
29.06.2007
-
No hi eren ni en Tornassol ni la Castafiore. En temps d’Hergé, quina raresa
Marta Leblanc
26.06.2007
-
En Pinxo va dir a en Panxo...
Marta Rojals
22.06.2007
-
My generation
Mercè Ibarz
20.06.2007
-
L'embolico o se l'emporta posada?
Martí Estruch Axmacher
18.06.2007
-
Milers de petons
Andreu Barnils
15.06.2007
-
A CiU, ni les engrunes
Martí Estruch Axmacher
13.06.2007
-
Orxata de Vic
Roger Cassany
12.06.2007
-
Mil i una coses més
Enric Casasses
08.06.2007
-
Honor a Joan Català
Xavier Montanyà
04.06.2007
-
Article de campanya més vell que l’anar a peu
Marta Leblanc
24.05.2007
-
El dret de cuixa
Joan Mir
23.05.2007
Xavier Montanyà
10.05.2013
Sobre la violència policíaca
Juliol del 2001. Gènova. Cimera del G-8. Concentració d'activistes antiglobalització. Enfrontaments entre la policia i els Black Bloc. Les càrregues policíaques contra tots els manifestants, la majoria no violents, són brutals. El dia 20, un carrabiner assassina d'un tret el jove Carlo Giuliani. Nit del 21 de juliol, més de tres-cents policies assalten salvatgement l'escola Armando Díaz, seu del Gènova Social Fòrum (GSF), on dormen molts joves manifestants i periodistes. Repressió brutal, cops, crits, sang. 93 detinguts, una dotzena dels quals són aragonesos. 87 ferits. A la caserna-presó de Bolzaneto, continuen les pallisses i les tortures. Va ser un escorcoll a l'estil del Xile de Pinochet. Segons la investigació posterior del Tribunal Suprem, a l'escola no hi havia ni una sola arma. Amnistia Internacional va parlar d'aquells fets així: 'La suspensió més gran dels drets democràtics en un país occidental des de la Segona Guerra Mundial.' Una frase que, avui, fa pensar.
El GSF va denunciar que en l'assalt policíac havien desaparegut discs durs amb proves per a fer una denúncia contra les forces de l'ordre. La policia es va justificar inventant un relat amb proves falses, i va introduir còctels Molotov a l'escola. En el judici, el 2008, la sentència va condemnar quinze policies i va absoldre la resta, inclosos els superiors. L'acusació va apel·lar. El 2010, el Tribunal d'Apel·lació va condemnar 25 encausats dels 27. El juliol passat, finalment, el Suprem ho va ratificar. 85 anys de presó i inhabilitació a 25 agents i als seus superiors, per lesions greus i falsedat en document públic. El delicte de lesions ja havia prescrit. No hi va haver presó per a ningú. Però sí cinc anys d'inhabilitació. Pels fets de la caserna de Bolzaneto, hi ha hagut 44 condemnats per abús d'autoritat i violència. Un dels advocats de l'acusació, Emanuele Tambuscio, va declarar: 'S'ha fet justícia. Malgrat que han hagut de passar onze anys, elogio la valentia del Tribunal. Mai abans, en les democràcies occidentals, no s'havia arribat a una condemna a funcionaris policíacs de tant alt nivell.'
Avui s'estrena el film 'Diaz. No netegeu aquesta sang', de Daniele Vicari, una rigorosa crònica d'aquells fets, basada en desenes d'entrevistes a testimonis, i el sumari de la investigació judicial. És un film, però de ficció no en té gens. Va guanyar el premi del públic a la secció Panorama del Festival de Berlín i a la Seminci de Valladolid. Vicari no va trobar finançament a Itàlia, i el Ministeri d'Interior va ordenar a la policia que no fes declaracions. Sobren raons. Les ordres sempre vénen de dalt de tot de la cadena de comandament. La policia no improvisa. Mai no s'han demanat disculpes, ni se n'ha ofert cap explicació oficial a l'opinió pública.
Vicari mostra els fets, cruament, amb precisió, tal com van ser, sense floritures ni temptacions psicològiques. L'obra provoca una reflexió profunda sobre la violència estatal, amb lògiques reverberacions en els temps actuals. 'Darrere de la policia no hi havia únicament una ordre superior. Els agents estaven convençuts que la societat els donava suport. Amb una societat civil alerta mai no ho haurien fet', opina el director. 'La impotència dels governs per a frenar les protestes fa que aparegui la policia. Però si cada problema social passa a ser d'ordre públic, la democràcia ja no té sentit.'
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015