Opinió
-
Cervells envasats al buit
Marta Rojals
07.02.2008
-
Ball de màscares
Carlota Franco
05.02.2008
-
Bon dia
Marta Leblanc
30.01.2008
-
De branca en branca
Martí Estruch Axmacher
29.01.2008
-
Els dos museus inventats
Agustí Pons
25.01.2008
-
Del cap a l'estómac
Marta Leblanc
23.01.2008
-
Política de tocador
Marta Rojals
22.01.2008
-
Guinea, matèria reservada?
Xavier Montanyà
21.01.2008
-
Ibarretxe hi va
Martí Estruch Axmacher
18.01.2008
-
Arquitectures contra falles (Sagunt a escena)
Albert Dasí
16.01.2008
-
Silenci, es tortura
Martí Estruch Axmacher
15.01.2008
-
Àtom desintegrat
Juli Peretó
10.01.2008
-
Això, m’ho porta la dona
Marta Rojals
09.01.2008
Marta Rojals
15.07.2013
'All you can touch'
Les imatges són disponibles a YouTube per al gaudi de l'espectador: en les aglomeracions humanes de les festes de Sant Fermí, un jove és grapejat per una allau de mans femenines que li arrenquen els pantalons, li estripen els calçotets, li reguen el nap amb kalimotxo i li magregen la pebrotera sense miraments. Ep, un moment. Em diuen pel senyal intern que és 'una' jove, qui acaba magrejada per uns senyors que li han esquinçat la roba i tot això. Ah, si és així és normal.
Qui diu una dona diu desenes de dones que cada Sant Fermí passen per aquest bateig de vexacions per davant i per darrere de càmeres de mòbils i de televisió. Amb l'atenuant públic que amb el mam ja se sap. Amb l'atenuant general que són jóvens, i que els jóvens ja se sap, també. El fet que justament siguin jóvens ens hauria de preocupar més encara, perquè és senyal que no han canviat tant les coses des que tot es justificava amb un 'és que van provocant'.
De fet, l'any 2010, una reportera que transmetia el 'txupinazo' per la televisió pública espanyola va rebre a la boca la imposició de la boca d'un desconegut (un excés que n'hi van dir 'petó'), i des del plató els seus companys ja la van renyar 'ante toda Españia' rient per sota el nas: 'No provoquis aquest noi, si us plau.' Doncs això: no provoquis els nois, nena, que si no et trobaràs coses estranyes a la boca i no podràs acabar la transmissió.
Si ara vós, amable lector o lectora, aixequeu el cap i penseu en quatre dones de la vostra vida, posem-hi la mare, la companya, la germana, la filla, totes assegudes a la taula de Nadal, potser us interessarà de saber que, segons les estatístiques catalanes –no pas les de Nigèria–, una d'elles haurà estat objecte d'alguna mena d'agressió masclista fins a aquell moment. I si penseu en els hòmens de la vostra vida, posem-hi el pare, l'avi, el marit, el germà, el fill... Ens aturarem aquí.
Amb la insinuació que hem deixat a l'aire ens volíem referir que els senyorets que es desplacen de bacanal als Santfermins i decideixen d'assaltar el cos de les senyoretes que van mamades segurament deuen ser uns ciutadans exemplars a casa seva. No deuen tenir antecedents per tocaments a la feina, per exemple, o per haver agredit sexualment ningú a la via pública. Ens hi juguem un pèsol que per Nadal o per Acció de Gràcies seuran a taula entre les dones de la seva vida i els passaran la salsa o el tall de gall dindi amb aquella amabilitat. Evidentment: el nostre noi mai, mai. El nostre nen és un sant.
I les noies magrejades què? Doncs quan recordin l'estiu, recordaran els Santfermins i els vindrà al cap 'allò'. Si anaven massa torrades, encara tindran el YouTube per fer-los-en memòria. I és clar, els quedarà per tota la vida aquell puntet negre al cervell, una cosa fosca que es diu 'culpa' i que els vindrà de tots els cantons: de l'opinió pública, de la família, dels amics, d'elles mateixes. És que provocaves, és que no et vas tapar, és que reies i tot. La típica reacció a la humiliació en públic: riure per no plorar.
Com sempre, amb la impunitat justifiquem els assetjadors. Si no hi ha càstig, és que no deu haver-hi delicte. Punt final. Encara més, aquest comportament, com el dels seus predecessors, esdevindrà una vegada més l'esquer publicitari que l'any vinent atraurà centenars de jóvens amb la promesa de la carn 'self-service'. Passi i serveixi's vostè mateix. 'All you can touch'.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015