Opinió
-
Cervells envasats al buit
Marta Rojals
07.02.2008
-
Ball de màscares
Carlota Franco
05.02.2008
-
Bon dia
Marta Leblanc
30.01.2008
-
De branca en branca
Martí Estruch Axmacher
29.01.2008
-
Els dos museus inventats
Agustí Pons
25.01.2008
-
Del cap a l'estómac
Marta Leblanc
23.01.2008
-
Política de tocador
Marta Rojals
22.01.2008
-
Guinea, matèria reservada?
Xavier Montanyà
21.01.2008
-
Ibarretxe hi va
Martí Estruch Axmacher
18.01.2008
-
Arquitectures contra falles (Sagunt a escena)
Albert Dasí
16.01.2008
-
Silenci, es tortura
Martí Estruch Axmacher
15.01.2008
-
Àtom desintegrat
Juli Peretó
10.01.2008
-
Això, m’ho porta la dona
Marta Rojals
09.01.2008
Xavier Montanyà
13.04.2012
Violents, connivents, i altres feres del convent
El conseller Puig, amb cara d’haver-se empassat un glop de salfumant, diu que hi ha connivència intel·lectual amb la violència. Jo no he llegit enlloc una frase que animi a cremar contenidors o a fer malbé aparadors. Deu voler dir que qui no repeteixi i multipliqui les seves paraules, com els masovers del Comte, incita a la violència. Ell voldria, potser, la criminalització, per extensió, de tota protesta o de tota opinió que no sigui la seva. No us feu preguntes, no penseu, seguiu-me, creieu-me, jo sóc el camí, la veritat i la vida. Molt poc democràtic. Tractar l’intel·lectual crític de connivent amb la violència té un so franquista, totalitari. S’assembla massa a l’estratègia aplicada no fa pas gaire a Euskadi.
Em ve al cap la narració que feia Haro Tecglen del consell de guerra del seu pare, periodista, els anys 40. Ell era un nen assegut entre el públic assistent a aquella farsa judicial. Recordava els sabres damunt la taula, la creu, i els rostres circumspectes, severs, dels militars del tribunal. Però allò que mai no havia d'oblidar és que el cas del seu pare es va deixar per al final. Quan li va arribar el torn, el fiscal va dir que ell era el pitjor de tots perquè escrivia i inoculava el verí al cap dels qui havien jutjat aquell matí. El van condemnar a mort. Per escriure.
Crec que l’obligació de l’intel·lectual, o del periodista, és la vigilància i el control del poder. Els governants estan al nostre servei i no a l’inrevés. Aquest hauria de ser un dels conceptes clau de la democràcia. Malauradament, molts ja han dimitit. Sigui perquè han esdevingut intel·lectuals orgànics dels partits, perquè tenen por de perdre el lloc, o perquè els és més còmode i molt més rendible seguir l’argumentació dels qui governen i dels seus grans mitjans. És a dir: són comprats. És amb debat i crítica que avancem o, millor dit: que provem d'impedir el retrocés.
Que hi hagi aldarulls un dia de vaga general és fàcilment pronosticable, i normal, atesa la tensió social i política que vivim. Un jove de cada dos no té feina. El futur és impredictible, per no dir molt negre. I tota mesura que apliquen és una trepitjada més dels drets més bàsics, que tants anys han costat d’aconseguir. La cosa estranya és que la violència no sigui pitjor i que es limiti als dies de vaga general. Amb això, la gent, la joventut, demostra no solament una gran maduresa, sinó també una gran capacitat de sacrifici i de resistència. Per què no ho reconeixen, això? Per què els aldarulls es fan servir per amagar una protesta social important i una gran majoria que es va manifestar tranquil·lament?
A banda la crema de contenidors, passen més coses. I la nostra obligació és de qüestionar-les. Em sembla covard, fins i tot perillós, d'insistir tant en els aldarulls de la vaga i, en canvi, deixar de banda, o esmentar molt de passada, amb la mateixa perseverança, fets lligats a l’altra cara de la violència, la de l’estat. És inquietant de comprovar, si tant els preocupa la violència, que no provin d’analitzar i de resoldre les causes polítiques i socials que la motiven. Com també ho és de constatar que els excessos de la policia no els preocupen tant. Exemples n’hi ha, i sembla que cada dia més. Les lesions, algunes amb resultat mortal, de les bales de goma, els abusos policíacs a València, la càrrega a la Universitat de Girona, la mort sota custòdia dels mossos del jove manresà Mustaphà, l’octubre passat, o la recent i misteriosa detenció de l’activista i periodista Rachid Alí, de Terrassa. Són indicis preocupants, també, de l’actual estat de coses que no es poden passar per alt.
Hi ha moltes preguntes a fer. És normal que la justícia absolgui els mossos per la càrrega violenta i desmesurada de l’any passat a la plaça de Catalunya? Són sòlids jurídicament els arguments per a mantenir empresonats preventivament els tres joves detinguts el 29-M? Hem emprès un camí de no retorn? Volen instituir, a la llarga, una dictadura encoberta amb la reforma del codi penal i la criminalització de tota forma de protesta i opinió? Temps al temps.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015