Opinió
-
El meu mur de Berlín
Martí Estruch Axmacher
09.11.2009
-
Una nit a Xàtiva
Xavi Sarrià
06.11.2009
-
Tots els polítics són iguals?
Xavier Montanyà
05.11.2009
-
El cicle del bucle
David Fernàndez
30.10.2009
-
I tanmateix es mou
Albert Dasí
29.10.2009
-
Il·lustre senyor, jo confesso
Xavier Montanyà
26.10.2009
-
La lliçó del congrés
Josep Albinyana
23.10.2009
-
Si jo fos Millet...
Joan Roma
22.10.2009
-
La cara i la creu
Xavi Sarrià
21.10.2009
-
La síndrome de Gimferrer
Xavier Montanyà
20.10.2009
-
Ens mobilitzem prou?
Marta Rojals
15.10.2009
-
En moviment
Diego Gómez
09.10.2009
-
Obiang, el rei negre
Xavier Montanyà
08.10.2009
Marta Rojals
23.05.2008
‘Tonto’ l’últim
El dia de la 'nit dels museus', ves per on, visito un museu, que no deu ser ben bé un museu, perquè s'anomena 'centre de cultura', però que també obre fins a la una, i l'entrada és gratuïta, com explica el fulletó. Entre els visitants de quarts d'onze hi ha molta patilla, molt de mostatxo (que ara torna) i molt de lector de suplement d'Elpaís, així que cuito a enfundar-me l'afectació de les grans ocasions per fer-hi una mica de joc: que es noti que una servidora no es moca amb mitja màniga.
L'exposició que trio és contemporània fora mida: per un cantó, les explicacions parlen d'imaginaris, de porositat, d'infiltracions, de mutacions, de manera que, tot i que ja és tardet, és evident que cal portar el cervell ben calçat de casa; i per un altre cantó, el material que s'hi exhibeix és predominantment en blanc i negre, perquè ja se sap que una exposició contemporània-contemporània no conté fotos, ni quadres, ni vídeos, ni romanços: conté 'material', i aquest, sobretot, és en format blanc i negre. (A vegades em demano què se n'hauria fet, del blanc i negre, si no fos per la fotografia de guerra, i per la cultura contemporània.) A sobre, amb això del bicolor, ja podem deduir que de riure, no riurem; ergo, si volies confeti, t'has equivocat de festa.
Els ingredients bàsics de la mostra són, doncs, a l'altura de les expectatives. Ara, mentre em bellugo entre imatges de manifestacions, de revolucions, de cares llargues i de gent en pilotes, combinades amb projeccions en vuit mil·límetres, subtítols, Kieslowskis i Tarkovskis, de seguida m'adono, sense voler, que allò que realment se m'emporta el fil de l'atenció és el públic. El públic que entra i surt cosint les sales, perdó, els àmbits, amb pas oscil·lant i posat greu; el que abandona discretament la projecció d'un vídeo, perdó, d'un material audiovisual, inspirat en la filmografia d'Antonioni; el que s'acumula indecís a la porta de la cova on projecten un film mut influït pel cinema de Xangai dels anys trenta. En aquest punt sospiro amb satisfacció: què hi pot haver, de més contemporani? Definitivament em sento, com la infanta, una dona del meu temps.
I xino-xano, observant els observadors, em deixo portar per la inèrcia del recorregut fins a un espai intermedi, tan fosc com el que fa uns metres s'encomanava al cine (en blanc i) negre americà, i que no sembla que presenti cap instal·lació perceptible. Com la majoria de visitants que em precedeixen, dedico un temps prudencial a escrutar periscòpicament les parets nues, esperant que s'encengui una cosa o altra, sense resultat. Falsa alarma, algú s'ha degut deixar oberta una porta que no toca. De manera que vaig desfilant, dissimuladament, ara un pas, ara un altre, mentre observo de cua d'ull com una parella encara s'embadoca davant la paret principal, esperant un missatge que, de moment, es presenta críptic. Uns altres concurrents, més decidits, omplen de mans interrogants allò que al final resulta ser el pegat de l'ull d'una finestra cega; n'hi ha dos que murmuren alguna cosa i, com qui s'adona que és víctima d'una trampa de càmera oculta, surten mig corrents, mig de pressa, amb la rialla congelada i fent cops de cap, 'tonto' l'últim. Tampoc no volguéssim, ara, fer-ne un gra massa, de 'contemporanis'.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015