Opinió
-
ETA ja té la pista d’aterratge
Vicent Partal
17.10.2011
-
Quan falla la política
Vicent Partal
16.10.2011
-
Amb Mallorca
Vicent Partal
14.10.2011
-
L'extrema dreta s'activa
Vicent Partal
13.10.2011
-
Fragilitat (a la BlackBerry, per exemple)
Vicent Partal
12.10.2011
-
La insinuació de Mas
Vicent Partal
10.10.2011
-
Anna es mereixia més
Vicent Partal
07.10.2011
-
Ben pocs poden canviar la vida de tants
Vicent Partal
06.10.2011
-
Una nit contra la censura
Vicent Partal
06.10.2011
-
Amb la mirada a les corts espanyoles
Vicent Partal
04.10.2011
-
La setmana horrible de Rosell
Vicent Partal
03.10.2011
-
El cap sota l'ala
Vicent Partal
30.09.2011
-
Les paraules volen, els escrits romanen
Vicent Partal
29.09.2011
Vicent Partal
06.06.2012
La guerra de la Mediterrània
No hi ha cap explicació racional del fet que encara hàgem de reivindicar el corredor mediterrani. Ningú no pot discutir-ne la necessitat econòmica i la urgència, no tan sols per a Europa sinó fins i tot per a l'estat espanyol. Tanmateix, som on som i encara avui s'han de reunir els nostres presidents demanant-lo. Per què? Què s'amaga darrere tanta irracionalitat? Hem de pensar que és mera incompetència? Em sembla que no. Entre més coses, perquè el repàs d'un vell manual militar americà suggereix una resposta que, aquesta sí, s'entén i és ben lògica: som l’enemic.
Parle d'un volum titulat 'A Quick & Dirty Guide to War'. Fou escrit el 1985 per Austin Bay i James S. Dunnigan, dos analistes responsables d'idear jocs de guerra al Pentàgon i al Col·legi de Guerra de l'Exèrcit.
Entenguem-nos: un joc de guerra és una simulació. I durant dècades els militars americans han preparat situacions polítiques potencialment complicades a base de simular-les primer. Quan veuen en l’horitzó alguna cosa que els inquieta fan simulacions de què podria passar. I les fan amb un notable aparell tecnològic, certament, però també amb la participació de polítics que els entrenen sobre les reaccions creïbles dels actors implicats en el conflicte --hipotètic o no.
El llibre explica, de fet, quinze jocs de guerra d'aquests, amb tot el detall imaginable. No diu enlloc que siguen jocs realment jugats, ni jo he aconseguit mai, per més que ho he intentat vegades, que els autors del llibre em donen informació concreta sobre com van aconseguir dades tan precises com les que fan servir. Però hi ha detalls que em fan pensar que som davant una recopilació de jocs realment portats a la pràctica. Per començar, de les quinze guerres explicades en el llibre, dotze han ocorregut; i han ocorregut com el llibre explica, sovint seguint els patrons que s'hi donen.
N'hi ha tres, doncs, que no han ocorregut: una guerra mundial, una altra pels minerals del Carib i una entre Catalunya i Espanya. Efectivament. El capítol catorzè presenta la possibilitat d’una guerra entre Catalunya i Espanya, sense subterfugis ni mitges tintes. I ací entra en joc el segon dels detalls que em fa pensar que les dades que tenen del conflicte ho són tot, llevat d'accidentals: una lectura atenta del capítol ensenya claus i visions (el paper de Montserrat per exemple…) que només persones molt enteses en el nostre país serien capaces de posar enmig de la trama. Ells no són especialistes en nosaltres i en canvi se sap que en algunes ocasions els americans havien simulat què passaria a les seues bases durant la transició. No és tan difícil lligar caps.
Però allò que m’interessa explicar és que el capítol concret que relata la guerra entre Catalunya i Espanya explica una cosa fonamental: que hi ha tres peces que poden inclinar la balança: França (i un dia hauríem de parlar-ne), ETA (que podria desencadenar un conflicte que arrosegués tothom…) i els valencians, que som la 'wild card', la peça decisiva en el moviment de la balança. Dit d'una altra manera: algú va aprendre, gràcies a aquell joc, que un corredor mediterrani potent i unit és una seriosa amenaça a la idea d'Espanya que han tingut sempre i continuen tenint els qui manen a Madrid.
Algú ho va aprendre i algú ho posa en pràctica d'una manera tan persistent i tossuda que dècades després el govern espanyol no fa cas de la Comissió Europea per molt que li ordene que accelere el corredor mediterrani. Nosaltres tenim tota la raó, Europa ens la dóna, però Espanya fa el sord i ens tracta amb tanta displicència i irracionalitat que cal pensar que no hi ha simple desdeny, sinó prevenció. Una prevenció calculada i basada en dades concretes, com les que Austin i Bay expliquen.
Ells tenen saben això de la 'guerra de la Mediterrània' i d'aquí ve que es comporten amb l’aparent irracionalitat que tant ens enerva. Però no ens enganyem: l'actuació de l'estat espanyol no és la de qui va contra tota la lògica perquè sí. Més aviat és la de qui no vol facilitar les coses a l'enemic.
I si no, expliqueu-me quin sentit té perjudicar tota l’economia de l’estat mantenint una sola via a les terres de l'Ebre? Per què van passant els anys i el TGV de París, anunciat perquè arribés el 1992 a Barcelona encara no arriba ni a Girona? O doneu-me una raó sòlida per a entendre per què el mateix any que la Unió Europea proclama que cal fer immediatament i prioritàriament el corredor mediterrani l'estat espanyol no hi dedica ni un euro?
PS: Alguns lectors s'han estranyat que a Amazon i altres botigues es ven el llibre però no troben la informació del capítol sobre Catalunya i Espanya. És perquè el volum va actualitzant-se de forma periòdica amb dades i guerres noves. Jo tinc la segona edició que inclou el capítol del qual parlem...
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015