Opinió
-
Sobre els dubtes
Vicent Partal
29.12.2014
-
Espanya ve al rescat
Vicent Partal
24.12.2014
-
Solidaritat
Vicent Partal
23.12.2014
-
L'error de Pablo
Vicent Partal
22.12.2014
-
El no del CEO tan sols és un avís
Vicent Partal
20.12.2014
-
Una altra provocació del PP
Vicent Partal
19.12.2014
-
Cuba - Estats Units: lliçons per a negociar coses difícils
Vicent Partal
18.12.2014
-
Abusar de l'adjectiu
Vicent Partal
17.12.2014
-
El Partit dels Estupefactes
Vicent Partal
16.12.2014
-
L’esquerra es mou
Vicent Partal
15.12.2014
-
El millor any de les nostres vides
Vicent Partal
12.12.2014
-
El diable
Vicent Partal
11.12.2014
-
Jugar al pòquer
Vicent Partal
10.12.2014
Vicent Partal
05.09.2013
En el pecat, la penitència...
L'atac a Síria va fer ahir un ferm pas endavant. Obama va guanyar la primera victòria en un senat que semblava molt recelós a donar-li suport. Encara ha de fer un camí llarg i complicat per a rebre l'autorització final i si arriba caldrà veure quina coalició és capaç d'organitzar el president dels Estats Units. A alguns els sorprèn, això, assumint com a bona la versió dels fets que diu que va ser el règim sirià que va usar armes químiques contra la població. Però no és tan difícil d'entendre, car en el pecat hi ha la penitència..
Les dificultats que tenen Obama, i no cal dir Cameron o fins i tot Hollande, per a 'vendre' a les opinions públiques i a les classes polítiques pròpies l'atac a Síria tenen l'origen en la cadena de mentides i manipulacions que van portar a l'atac a l'Irac i al canvi de règim en aquell país. En són conseqüència.
Ja no és una qüestió de justícia. No conec ningú que simpatitze amb el terrible règim de Baixar al-Assad. Fa unes quantes setmanes vaig ser al Kurdistan i els relats dels kurds de Síria amb qui vaig parlar feien posar els pèls de punta. No hi ha defensa possible d'aquesta dictadura cruel, si més no jo no sóc capaç d'articular-la. Però el problema, el nostre, ara mateix i en aquesta banda del món, no és pas aquest. El problema nostre és que la instrumentalització barroera de Bush i la seua gent, les seues mentides, han deixat un pòsit de desconfiança tan gran en la societat occidental que mai més no serem els mateixos.
Fa dies que llisc tot allò que trobe, de tot arreu, sobre el famós incident del 21 d'agost. I com més llisc menys segur estic de res. Ho confesse. Des d'ací no hi ha manera humana de saber qui té la veritat. De saber si va haver-hi atac amb armes químiques o no, ni si l'atac va ser obra del règim o si era una falsa bandera. Jo em declare incapaç de saber-ho. Sobretot perquè el meu nivell d'escepticisme va pujar tant durant la guerra de l'Irac que ara m'és impossible de confiar en cap font oficial. En cap.
Abans tendíem a creure'ns més o menys els governs occidentals. Pensàvem, innocents, que hi havia coses que no farien mai, ratlles que no s'atrevirien a passar. Però a l'Irac els vam veure mentir, manipular, enganyar en sessions solemnes de l'ONU sabent que enganyaven. Els vam veure anar cap a una guerra per interessos fins i tot privats i mantenir un país al límit d'allò que es pot suportar. Vam veure com s'erosionava la cadena de certeses que havia funcionat durant segles, com els parlaments deixaven de fer la seua feina. Vam veure fins i tot com fallaven les defenses dels mitjans, com el periodisme era pervertit en les cases més sagrades. Com deixàvem de fer el paper de quart poder per a convertir-nos, anant bé, en gent confusa, i anant malament, en autèntiques 'cheerleaders'.
I la conseqüència d'això és que ens trobem ací. Em repugna això que passa a Síria, em somou. Però no puc confiar, de cap manera, en aquells que volen usar la meua repugnància, perquè no puc saber si ho fan novament pels seus interessos. Potser sí que aquesta vegada és diferent, però van fer niar tant d'escepticisme i tant de ressentiment en nosaltres que ara jo no em sent capaç de distingir ni tan sols qui és creïble i qui no. I per culpa d'això tots, la societat global, ens hem convertit en un lloc pitjor per a viure, en un indret molt més inestable que mai.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015