Opinió
-
Germà Bel: 'La gran velocitat s'ha fet a Espanya amb criteris de construcció nacional'
Germà Bel
12.01.2012
-
El preu de la bondat
Joan Roma
12.01.2012
-
Raül Ramos: 'La taxa Tobin acabaria repercutint en els clients dels bancs'
Raül Ramos
11.01.2012
-
Vicent Soler: 'Rajoy diu que el seu partit és el principal responsable del dèficit públic'
Vicent Soler
11.01.2012
-
Gabriel Bibiloni: 'El pla de Bauzà és la via lliure per a l'extinció del català'
Gabriel Bibiloni
10.01.2012
-
Rafa Xambó: 'RTVV vol quedar-se amb els 500 adeptes del PP'
Rafa Xambó
09.01.2012
-
Xavier Solano: 'Els unionistes saben que el temps corre a favor de la independència'
Xavier Solano
09.01.2012
-
Josep Vicent Boira: 'No és casual que Catalunya i el País Valencià siguen les més endeutades'
Josep Vicent Boira
05.01.2012
-
Ernest Sena: 'Cal un govern de concentració que agafe les regnes del País Valencià'
Ernest Sena
04.01.2012
-
Gregorio Luri: Expectatives decebudes però no frustrades
Gregorio Luri
03.01.2012
-
Joan Roma: 'A Artur Mas, li falla la mitologia'
Joan Roma
03.01.2012
-
Rafa Xambó: 'Tornem a un consell de RTVV comparsa'
Rafa Xambó
03.01.2012
-
Salvador Cardús: 'Aquest any pot acabar essent el principi de tot'
Salvador Cardús
02.01.2012
Albert Pont
02.12.2014
'Ego te absolvo'
Des del món de l’empresa sempre ens ha preocupat el comportament emocional dels nostres equips de treball, qüestió de la qual el món de la política no n’hauria de defugir. Precisament, un dels grans riscos del procés sobiranista català és la gestió dels egos, més encara en un moment d’inflexió històrica en el que les emocions són tan a flor de pell com aquest que ens ha tocat viure.
L’ego, aliment de supèrbia i malvolença allunya al príncep de la virtut i el fa vulnerable als seus propis temors. L’ego, explora les debilitats de l’esser humà fins que pren el control de la seva voluntat. L’ego, perverteix l’ànima fins a intoxicar la comunió de béns, de projectes i d’afectes que fonamenten la nació.
Ningú neix preparat per assumir la responsabilitat de portar tot un país a la independència, ni d’acceptar com a propi el lloc que la providència li hagi reservat. Els manuals parlen massa alegrement de qüestions tècniques: de lleis, de tractats, de majories parlamentàries, de repartiment de deutes, de reconeixement internacional i de poder. Però no parlen ni de responsabilitat política, ni de generositat, ni de fidelitat, ni d’humilitat. No parlen de l’esser humà que s’amaga sota la calculada i afable imatge del líder polític.
La majoria dels que hem accedit a prendre part activa del procés ho hem fet apassionadament, per pura convicció, guiats pel destí i empesos per un amor imprudent vers la nostra pàtria. Ocupem un lloc insignificant, prescindible. I tanmateix, alguns no poden deixar de dedicar un furtiu pensament a futurs reconeixements i preteses compensacions, mentre adopten actituds deïficades que els allunyen de la realitat. No puc jutjar un comportament semblant. Forma part de la condició humana i com a tal l’hem d’acceptar. Al cap i a la fí la política es serveix de les passions més baixes de l’esser humà.
En canvi, ser cridat per la història a ser el núm. 2 d’un procés vital tan complex com aquest no és qualsevol cosa. És un lloc reservat una sola persona i, per tant, ocupar-lo hauria de ser motiu de joia i orgull. I tanmateix s’ha de reconèixer que saber quedar darrera l’ombra d’algú altre és un paper summament ingrat i molt dur d’acceptar... més encara si el seu titular es considera mereixedor d’un honor més alt. I potser ho sigui...
Però, la veritable condició d’estadista, allò que diferencia el líder de qualsevol altre mortal, no és el lloc que ocupa en la jerarquia del poder, si no la virtut de saber assumir amb responsabilitat la condició que l’atzarós i injust destí li atribueixi.
Desconec qui és el responsable del trencament de la unitat entre els partits polítics i quines en són les seves motivacions. Però, sí sé que ara més que mai urgeix refer-la. D’això en depèn la nostra fortalesa davant d’un Estat cada vegada més afeblit i perillós, així com la nostra legitimitat davant una comunitat internacional massa acostumada a abandonar Catalunya a la seva sort.
Albert Pont és president del Cercle Català de Negocis
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015