Opinió
-
Germà Bel: 'La gran velocitat s'ha fet a Espanya amb criteris de construcció nacional'
Germà Bel
12.01.2012
-
El preu de la bondat
Joan Roma
12.01.2012
-
Raül Ramos: 'La taxa Tobin acabaria repercutint en els clients dels bancs'
Raül Ramos
11.01.2012
-
Vicent Soler: 'Rajoy diu que el seu partit és el principal responsable del dèficit públic'
Vicent Soler
11.01.2012
-
Gabriel Bibiloni: 'El pla de Bauzà és la via lliure per a l'extinció del català'
Gabriel Bibiloni
10.01.2012
-
Rafa Xambó: 'RTVV vol quedar-se amb els 500 adeptes del PP'
Rafa Xambó
09.01.2012
-
Xavier Solano: 'Els unionistes saben que el temps corre a favor de la independència'
Xavier Solano
09.01.2012
-
Josep Vicent Boira: 'No és casual que Catalunya i el País Valencià siguen les més endeutades'
Josep Vicent Boira
05.01.2012
-
Ernest Sena: 'Cal un govern de concentració que agafe les regnes del País Valencià'
Ernest Sena
04.01.2012
-
Gregorio Luri: Expectatives decebudes però no frustrades
Gregorio Luri
03.01.2012
-
Joan Roma: 'A Artur Mas, li falla la mitologia'
Joan Roma
03.01.2012
-
Rafa Xambó: 'Tornem a un consell de RTVV comparsa'
Rafa Xambó
03.01.2012
-
Salvador Cardús: 'Aquest any pot acabar essent el principi de tot'
Salvador Cardús
02.01.2012
Marc Pallarès
12.03.2014
'Pongamos que hablo (solo) de Madrid'
Des que disposem de la pregunta de la consulta, les accions de suport de personalitats de la cultura de la resta de l'estat han estat més aviat minses. L'actor Juan Diego en va publicar una a internet, i alguns altres les han deixades anar amb la boca petita.
En èpoques passades, les causes socials permetien una dissociació real de l'estat de coses existent; als noranta, 'la gent encara arrossegava tantes ganes de democràcia que la situació no ens permetia de parlar amb més llibertat que ara de qualsevol tema', assegurava fa uns dies un actor de fora de Catalunya, a micròfon tancat, després d'una entrevista radiofònica. Actualment, amb una qüestió com la de la consulta, la política, guiada i condicionada des de les tribunes del centre de la península pels dos grans partits, promou sistemàticament el pensament unidimensional. Qui s'informa a través dels mitjans estatals normalment és conduït a trobar en alguns articles de la constitució l'agent efectiu dels arguments contra la consulta i l'acció a la qual els seus pensaments i criteris personals han de ser sotmesos.
Un dels mèrits de la uniformitat del discurs del PP i el PSOE és la canalització de la prudència en l'àmbit de la cultura peninsular. Els dos grans partits han proclamat sense fissures la negativa absoluta i innegociable contra la consulta, i escriptors, actors, directors de cinema i cantants noten en l'autocensura de la consciència una manca de llibertat que els encadena a ells mateixos. Són 'malos tiempos para la lírica', i aquests intel·lectuals saben que resulta difícil viure de la venda de discs o de llibres, i que necessiten els ingressos dels concerts (on ha d'acudir-hi el públic) o els de les tertúlies en els mitjans de comunicació. Per això s'han preocupat d'unes altres reivindicacions, com la lluita per la rebaixa de l'IVA cultural, i eviten de pronunciar-se sobre la causa catalana.
Després de més tres dècades de democràcia, quan s'ha de parlar sobre determinats temes el silenci s'imposa com a forma suprema de la consciència racional. És una mena de censura nova, la del segle XXI: la suposada llibertat d'expressió és avortada per la uniformitat de les opinions. Es produeix, per tant, una liquidació de la cultura com a eix d'identificació amb certes causes socials, fet que no s'esdevé a través de la negació dels valors culturals, sinó mitjançant la incorporació a l'ordre ideològic convingut.
Al centre de la península, encara que sovint reconeguem que hi ha gent 'molt maca', que algú prengués posició a favor d'un poble que vol votar engegaria una maquinària de despropòsits i de piulets agressius. Per això, a aquests intel·lectuals, no els resulta tan problemàtic de proclamar el suport a qüestions més llunyanes (com el dret d'autodeterminació del Sàhara, per exemple). Ni l'il·lustre cantant del barret i defensor de tantes causes socials que acompanyava Serrat fa pocs anys pels escenaris no s'hi ha atrevit; encara més, s'hi va manifestar contra. 'Pongamos que (solo) hablo de Madrid', deia una cançó seva.
S'ha superat el temps en què la cultura es va convertir en escenari de recepció d'uns valors a partir dels quals les societats es comprenien, es definien i s'identificaven; una escriptora, un cantant o una directora de cinema ja no són aquelles 'mentalitats eixamplades' que, anys enrere, tenien l'aptitud de transportar el pensament del seu públic cap a uns altres punts de vista. Avui es troben més exposats que mai a les exigències del mercat (depenen més del llibre que escriuen com a producte comercial abans que artístic). A poc a poc, observats amb lupa i condicionats per la vertiginositat dels piulets de Twitter, van deixant de ser uns referents per a la societat, incapaços de facilitar arguments que ajuden a entendre els processos d'interpretació de la realitat. Potser tenia raó Kundera quan afirmava que 'la història de la cultura és finita. El balbuceig d'aquesta cultura sí que és etern'.
Així, la societat catalana, que ja no nota la comprensió de les esferes culturals de fora de casa, es troba més incompresa que mai. Majoritàriament, vol votar; el seu somni ha esdevingut realitat, i aquesta realitat li aporta il·lusió i ganes d'encarar el futur. Ja no té el pensament als núvols (perquè el referèndum no és un desig de quatre nostàlgics del passat), ha arribat puntualment a una oportunitat única, a un viatge que no vol recusar, un moviment cap a les urnes, una travessia democràtica que no entén en condicions socials, compartida per metgesses, infermers, zeladors i pacients.
És un viatge que porta la societat catalana cap a un anhel que conté unes pretensions de democràcia que no resideixen només en les pròpies identitats, ni en els discursos del polític de torn, ni en les doctrines de cap ideòleg. Perquè, tinguem-ho present, tot va néixer a partir del cansament d'una societat que en té el bot ple i que és l'expressió d'unes lliures i conscients ganes d'alienar-se de les formes de vida establertes.
Marc Pallarès és professor de teoria i història de l'educació de la Universitat Jaume I i escriptor.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015