Opinió
-
Una màfia mediocre i parasitària
Ferran Suay
04.02.2014
-
Camilleri a Barcelona (1): abans
Pau Vidal
03.02.2014
-
Quatre preguntes sobre Ucraïna
Lluís Caelles
01.02.2014
-
The Nationalisms that are to blame
Joan B. Culla
31.01.2014
-
Un full de ruta per a l'audiovisual
Francesc Felipe
29.01.2014
-
Joachim i el reciclatge de llibres
Carlota Torrents
29.01.2014
-
Crida de l'escriptor ucraïnès Iuri Andrukhòvitx als ciutadans europeus
Iuri Andrukhòvitx
28.01.2014
-
Fa setanta-cinc anys, un tret al front
Eugeni Casanova
26.01.2014
-
La desglobalització valenciana: català, zero
Marc Pallarès
25.01.2014
-
'Si ara no tenim de mil gigues en amunt som incapaços de fer res'
Albert Lozano
24.01.2014
-
Siau, Rosell!
Kevin Williams
24.01.2014
-
L'error d'ignorar el factor valencià
Rosanna Cantavella
24.01.2014
-
Farewell, Sandro Rosell, aka “We knew ye all too well, yet not at all”
Kevin Williams
24.01.2014
Josep Maria Pañella
02.10.2013
Tot arriba en la vida
Hi ha una dita nostra que fa: 'Tot arriba, en esta vida.' I sí, efectivament, després de més de nou anys de dilacions, avui Carlos Fabra, l'antic totpoderós president de la diputació castellonenca, el cap de tot el PP provincial (parlant de Carlos Fabra, la paraula 'provincial' és absolutament imprescindible), seu al banc dels acusats per respondre dels presumptes delictes de suborn, tràfic d'influències i defraudació a la hisenda pública. Amb ell compareixerà tota una època de corrupteles, amiguismes i malbarataments, encarnada principalment, però no de manera única, en un 'aeroport sense avions' que ha estat i continua essent un pou sense fons per on s'escolen els diners dels valencians.
Fabra, a Castelló, ho ha estat tot. Hereu d'una tradició familiar de control caciquil de la diputació --és el cinquè membre de la família que ocupa el 'sillón del abuelito', com a ell li agradava de designar familiarment la presidència de la diputació--, va transmetre a aquesta institució, que semblava quasi residual i més pròpia d'uns altres temps, tota la força i la presència mediàtica que pareix consubstancial amb ell.
Els qui hem hagut de suportar la seua actuació, la seua prepotència des de la 'institució provincial' --en el meu cas, quan hi vaig ser diputat pel Bloc--, coneixem perfectament eixe tarannà tan 'sui generis', bastit d'absolutisme i d'intent de control, no únicament del seu partit, sinó de tot allò que es movia en l'àmbit 'provincial'. Per a ell, tots els qui gosàvem dur-li la contra érem una mena d'enemics de Castelló. Si la universitat no responia a la seua voluntat, llavors eren uns 'talibans' a qui calia recordar-los allò tan gràfic de 'qui paga mana'. Si algú del seu partit li plantava cara, desapareixia de les llistes, per més que hi ocupàs una posició alta. Si les altres formacions polítiques no li fèiem el joc, érem culpables quasi de lesa majestat.
Però aquesta prepotència ha estat justament el punt feble que l'ha dut finalment a la caiguda. Es desprèn de les acusacions: com gosava negar ningú les autoritzacions perquè els productes fitosanitaris que volia vendre es poguessen distribuir legalment? Si faltava cap paper, en parlava amb un amic i la cosa s'havia de resoldre. Amb un pensar com aquest, no és estrany que arribàs acusar indirectament el seu cap de files, Mariano Rajoy, de persona disposada a prevaricar; així ho va fer quan li fou negada l'autorització de l'aeroport, nineta des seus ulls, i va arribar a afirmar: 'Si manàs Rajoy, açò ja s'hauria resolt.'
No calen papers, només calen influències. Hisenda? Qui era hisenda per a demanar-li comptes a ell? Qui gosava qüestionar la seua autoritat omnímoda sobre 'la província'? I així durant anys i anys, exercint un poder absolut sobre els uns i els altres, celebrat en repetits homenatges i aclamat pels seguidors incondicionals. Si no hagués estat Guerra l'inventor de la frase de 'qui es mou, no ix a la foto', podria ben bé haver-ho estat Carlos Fabra.
I bé, avui es troba finalment davant els tribunals, com a acusat. Els qui l'aplaudien i defensaven la seua causa procuren ara fer el desentès. Encara ahir, el president de la Generalitat Valenciana -- un Fabra que no és família seua, per més que molta gent ho creu-- matisava que el suport que li donava era 'solament a títol personal'. Ara compareix davant la justícia el símbol d'una època de corrupció i balafiament, d'actuacions autoritàries i de control absolut del poder. Darrere ha deixat una 'província' destruïda i empobrida, amb un aeroport que serà per a futures generacions el símbol de com cal no actuar. El fiscal li demana tretze anys. El seu món s'ha ensorrat. I el 2015, any electoral, confiem que les urnes facen desaparèixer del poder la manera 'Carlos Fabra' d'entendre la vida.
Josep Maria Pañella, diputat de Compromís
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015