Opinió
-
El cadàver de la transició
Xavier Montanyà
15.10.2004
-
Salvador Allende, l'última oportunitat
Xavier Montanyà
01.10.2004
-
Cultura sense contingut, igual a zero
Xavier Montanyà
22.09.2004
-
Els caníbals som els blancs
Xavier Montanyà
30.07.2004
-
Una decisió històrica del Constitucional
Xavier Montanyà
29.07.2004
-
Per què no callen els polítics jubilats?
Xavier Montanyà
13.07.2004
-
La nova Europa
Jordi Borda
05.07.2004
-
Aquí es continua pasturant idíl·licament
Xavier Montanyà
29.06.2004
-
Batalla final per la memòria
Xavier Montanyà
11.06.2004
-
La cultura no és televisiva
Xavier Montanyà
24.05.2004
-
La solució no és construir més presons
Xavier Montanyà
07.05.2004
-
L'esperit del Fòrum
Xavier Montanyà
03.05.2004
-
Bon cop d'estic
Jordi Borda
22.04.2004
Marta Rojals
22.01.2008
Política de tocador
Això vostre dels 'fets i no paraules', Senyor President, no sé si ho acabo d’entendre bé. Perquè hi ha 'fets' que desborden meridianament la imaginació més ampla de costures. Per començar, no me l’afiguro, a vostè, abans d’un míting de compromís, aplicant-se darrere el tou de les molt honorables orelles una ditada de la fragància que ja es coneix com a Eau de PSC. No vol dir que els seus sequaços es treuen de sotamà un sobresou a càrrec del Polònia? Jo, si fos a la seua pell, no hi posaria la mà al foc.
La cosa del famós perfum fa venir al cap un grapat de metàfores. Poc o molt, tots hem sentit parlar de cèlebres corts franceses constituïdes per uns reis i nobles que, valent-se de quantitats ingents d’aquest producte, es ruixaven perruques, casaques i mirinyacs per emmascarar la bravada delatora d’una falta d’higiene galopant. Si ens posem a pensar malament, bé podria ser que el partit que ha inventat l’aroma dels 'valors del socialisme català' (ço és: 'confiança, igualtat, progrés i eficàcia') no vulgui en realitat disfressar els aires que emanen del ferment d’aquests mateixos valors que diuen propugnar. Perquè, avui, quin partit que hagi ensumat encara que sigui el folre de la poltrona pot presumir de mantenir incòlume l’ideari que, amb el diccionari a la mà, traspuen les sigles dels seus carnets? Si n’hi ha cap a la sala, ja pot tirar la primera pedra, que jo no em moc.
El perfum 'socialista' és la materialització, portada a l’extrem, d’un corrent que sembla força estès en el paisatge polític del país: els partits, en l’era del 'merchandising', ja no venen ideologia, venen la 'marca' de la ideologia, que no és ben bé igual. Perquè no cal fer gaires màsters de màrqueting i publicitat per a saber que, a l’hora de vendre el producte, segons quins principis fan més nosa que no servei.
D’aquesta manera, l’essència dels conceptes que s’amaguen darrere les sigles d’un partit ha esdevingut una reminiscència nostàlgica relegada a la categoria de símbol. Aquest fet permet el joc de mans de ser socialista, republicà, d’esquerres, sobiranista, etcètera, en la modalitat de 'no practicant', i així, amb la consciència ben tranquil·la, poder governar i remenar la cua en uns estats curulls d’accionistes i jugadors de loteria on tothom és o aspira a ser propietari, a treballar justet i, si pot ser, viure com un rei.
Actualment, per arreplegar vots, les paraules elevades i les filosofies grandiloqüents que van encendre els esperits dels nostres besavis no hi tenen res a pelar: s’ha de sintetitzar, esporgar, recompondre, acolorir, envernissar, fer-hi una passada de Photoshop..., en resum: tirar de marca i cuitar a ser més ràpid que no la competència. I amb aquestes maniobres és com, de tant retallar i apedaçar, hem anat perdent un llençol a cada bugada fins al punt que hi ha doctrines que ja no les coneix ni la mare que les va parir. Miri, és que jo sóc socialista... Ah, i tant, home: allò de la supressió de les classes, la col·lectivització... Ep, pari el carro: vull dir que sóc del Pessessé. Ah, perdoni, no el volia pas ofendre; per cert: molt bo el seu perfum, a la meua senyora, l'encanta. I així podríem anar encadenant símils per l’estil amb les ideologies que més ens abelleixin: un exercici molt senzill, deixi-m’ho dir, ara que s’acosten eleccions. O és que no en sentiu la flaire?
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015