Opinió
-
Dones i assassins
Maria Antònia Oliver
20.11.2006
-
Quo vadis, Convergència?
Martí Estruch Axmacher
15.11.2006
-
Guinea-Espanya: corrupció i cinisme
Xavier Montanyà
13.11.2006
-
Tres anàlisis electorals
Joan Mir
10.11.2006
-
El retorn dels Pijoaparte
Mercè Ibarz
09.11.2006
-
No costa gens somiar?
Julià de Jòdar
08.11.2006
-
Nit electoral
Andreu Barnils
30.10.2006
-
Trist país
Martí Estruch Axmacher
27.10.2006
-
Malgrat tot, naufragarem, no patiu...
Enric Casasses
26.10.2006
-
Periodisme d’investigació? És que n’hi ha d’altre?
Xavier Montanyà
24.10.2006
-
L'Illa de les rotondes
Maria Antònia Oliver
23.10.2006
-
Antic, melindrós, i perdedor
Julià de Jòdar
18.10.2006
-
El futur de l'Institut d'Estudis Catalans
Juli Peretó
16.10.2006
Bel Zaballa
18.03.2015
Podem: ahir, avui, demà
Un any i dos mesos. Per a segons què pot semblar una eternitat. Un any i dos mesos per a trobar feina, un any i dos mesos sense cobrar la meitat de la nòmina, un any i dos mesos esperant per a entrar al quiròfan. Per a un viatge en transbordador espacial és un sospir. També per a muntar un partit i capgirar-ne el discurs polític.
Fa un any i dos mesos que es va presentar en societat un manifest de 'intel·lectuals' (no sé quantes cometes hi haurien d'anar) per a una candidatura rupturista espanyola al Parlament Europeu. El segon punt d'aquell document defensava la sobirania dels pobles i el dret dels catalans de decidir el seu futur en un referèndum. Uns pocs dies més tard entrevistàvem el seu dirigent. Aleshores 'només' aspirava a ser-ho; desconec fins a quin punt era falsa la modèstia. Titular: 'Si els catalans volen anar-se'n, no hi ha res a discutir.' Ens explicava Pablo Iglesias que ell era patriota en un sentit bonic de la paraula i que li faria pena que catalans o bascs se n'anessin, però que qui era ell per a dir-nos què havíem de fer, que si volíem això ho respectaria, només faltaria, que demòcrates per damunt de tot, i que màxim respecte i que celebrava que la gent pogués decidir.
Em penso que el cor ens va fer un saltironet a uns quants. No sovintegen gaire, les mostres de suport a la causa des d'Espanya i, oh, que vingués de gent d'esquerres encara ho feia més satisfactori. Bé, això semblava aleshores; ara sabem que no són d'esquerres. Ni de dretes. Que no vol dir ser de centre, vol dir ser de baix. Però ser d'esquerres no era ser de baix? Uf, servidora encara no ho ha entès, ja em dispensareu. I aquí, com diria aquell: quan dic que no ho entenc vull dir que ho entenc massa.
Ha passat un any i dos mesos i Podem ha crescut a la velocitat de la llum. La mateixa a què han canviat el discurs. I han passat de defensar un referèndum d'autodeterminació a sentenciar que la independència és un somni irreal. Ho deia Juan Carlos Monedero, el de 'no te tengo miedo, Montoro' unes poques hores després d'haver regularitzat uns imposts. Que per què és un somni irreal? Perquè fa cinc segles que anem junts, criatura. Que hagi estat per la força de les armes és un detall sense importància. Podríem fer tantes regles de tres! Però no paga la pena. Ja sabem a què ens atenim. Clinc. Soroll de màquina registradora electoral.
Els hem vists repartint carnets de puresa. Aquest, casta; aquest altre, se salva. Oh, gràcies. I el Banco Santander? No, aquest tampoc no és casta, que 'vol contribuir al benestar social'. Ah, caram. Els hem vists retraient una abraçada humana a Artur Mas per venjança, però no tenir inconvenient a donar la mà al rei espanyol, la institució més antidemocràtica que hi deu haver, juntament amb l'exèrcit. Ui, no, perdó. Que militar demòcrata ha deixat de ser un oxímoron. Ara toca cridar visques a l'exèrcit, la policia i la guàrdia civil. Clinc, clinc i re-clinc. Els hem sentits defensar un referèndum per elegir el cap d'estat, però ara diuen que el debat territorial no interessa. Ara que veuen el poder a tocar demanen una audiència amb l'hereu de l'hereu de Franco, que es veu que desperta 'una enorme simpatia' entre la plebs. Els de baix contra els de dalt.
Han passat un any i dos mesos i aquells quants del saltironet al cor ja no som tan innocents.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015