Opinió
-
Dones i assassins
Maria Antònia Oliver
20.11.2006
-
Quo vadis, Convergència?
Martí Estruch Axmacher
15.11.2006
-
Guinea-Espanya: corrupció i cinisme
Xavier Montanyà
13.11.2006
-
Tres anàlisis electorals
Joan Mir
10.11.2006
-
El retorn dels Pijoaparte
Mercè Ibarz
09.11.2006
-
No costa gens somiar?
Julià de Jòdar
08.11.2006
-
Nit electoral
Andreu Barnils
30.10.2006
-
Trist país
Martí Estruch Axmacher
27.10.2006
-
Malgrat tot, naufragarem, no patiu...
Enric Casasses
26.10.2006
-
Periodisme d’investigació? És que n’hi ha d’altre?
Xavier Montanyà
24.10.2006
-
L'Illa de les rotondes
Maria Antònia Oliver
23.10.2006
-
Antic, melindrós, i perdedor
Julià de Jòdar
18.10.2006
-
El futur de l'Institut d'Estudis Catalans
Juli Peretó
16.10.2006
Marta Rojals
24.12.2013
Fer llenya de l'arbre caigut
Confesso que sóc una mala patriota. Mai no he fet cagar el tronc, que és com se’n diu al meu poble de fer cagar el tió, o si més no com se’n deia abans que hi arribés TV3. És un costum que no em desperta cap mena de simpatia. Que sigui nostrat no me’l fa més entranyable, i que sigui tradició no me’l fa més susceptible de ser defensat. Sóc una mala patriota, ja ho he dit al començament. A mi les pedres.
És una d’aquestes coses que agraeixo als meus pares. Els agraeixo que no se’ls hagués acudit de posar-me entre les manetes un buscall de nusos per instar-me a picar l’esquena d’una soca que representa que menja, beu i fa la digestió. És a dir: els agraeixo que no em fessin alimentar-la amb amor, acotxar-la amb una manta i tractar-la com una més de la família per, arribada l’hora, animar-me a treure el monstre que habita en el meu cosset i amenaçar-la que si no cagues torró, et fotré un cop de bastó. I encara, abans que la soca tingui temps d’arronsar el budell, fotre-li cops igual, com més fort millor: mentides i intimidacions entre rialles i cançons. Sóc una mala patriota, i aquestes maneres de Jekyll i Hyde no són el meu estil.
Reconec que per fer aquest article m’he hagut de documentar. He vist al Google que la lletra de la cançoneta que diu ‘caga’, ‘fotre’ i ‘cop de bastó’ té diverses variants, però la filosofia és la mateixa. Té un deix d’himne cruel i sinistre, de tortura d’abusananos que en fan dos, com tu. De fer llenya de l’arbre caigut. Refilada per veuetes infantils —Caga tió, avellanes i torró, si no et fotré cop de bastó—, me l’imagino fent tot l’efecte sonor en una pel·lícula de terror, entre ombres d’arbres vius que fugen de motoserres. M’esborrono i tot, de mala patriota que sóc. Però si només és un tronc!, em recriminen els patriotes que també diuen a la mainada: ‘Correu a portar-li aigua al tió, que potser té set’.
Per acabar-ho de reblar, la filosofia escatològica se’m fa incòmoda com un coll de jersei que pica, com un acudit de Mistetas, com un gag de Los Morancos. Ser mala patriota també deu ser això. De fet, tinc la teoria que aquesta tradició, tal com la coneixem, perdrà popularitat. Que els nostres xiquets, quan creixin, l’acabaran veient com la veu un danès, o un extraterrestre, o aquesta qui us escriu. Que veuran la imatge dels nanos amb els buscalls com allò que sembla, i que entendran la lletra com allò que diu. Que aconseguir favors a canvi de bastonades els sonarà a manera de fer obsoleta, a història passada. Si encara us queden pedres, podeu aprofitar ara per tirar-me’n una altra ràfega, sempre que —picada d’ullet— no preferiu els bastons.
De moment, un senyal: al Born de Barcelona han muntat un ‘tió solidari’ al qual se’l convida a cagar a cops de xurros inflables, tous com un joc. Deu ser perquè els xiquets, presos de la febre colpejadora, no s’esberlin el cap els uns als altres. Per sort, no cal pensar que el tió tingui res a veure amb la violència, perquè la vida ja ens ensenya tard o d’hora que els cops de bastó fan mal. Aquest és el missatge de Nadal d’una mala patriota: tracteu bé el vostre tió, demaneu-li la col·laboració de bones maneres, ensenyeu als hòmens i dones del futur com es fan els bons tractes, amb les persones, i amb tots els éssers que fan la digestió. Que tingueu unes bones festes.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015