Opinió
-
Si us plau, renta’t les mans abans de tocar la lluna
Marta Leblanc
09.03.2007
-
Huertas i la gent
Mercè Ibarz
07.03.2007
-
Si me l’ensenyes, te l’ensenyo
Marta Leblanc
05.03.2007
-
El circ de la política
Martí Estruch Axmacher
28.02.2007
-
Proposta al Col·legi d’Advocats
Xavier Montanyà
26.02.2007
-
La matèria primera
Xavier Montanyà
21.02.2007
-
La xifra
Andreu Barnils
20.02.2007
-
Miquel Calçada a TV3, tant de bo!
Martí Estruch Axmacher
16.02.2007
-
Les guerres d’Espanya, una perspectiva
Joan Mir
14.02.2007
-
El valor de la veritat
Xavier Montanyà
13.02.2007
-
La negació de la realitat
Juli Peretó
12.02.2007
-
Mala bava
Jordi Borda
11.02.2007
-
La bona fe
Oleguer Presas
07.02.2007
Marta Rojals
31.12.2013
El dret de no tenir fills
Passen els dies, i encara se'n parla. A les persones ultres, els hem crucificat en totes les sobretaules de Nadal. Però jo he de dir que les entenc, les persones ultres. Entenc que es vulguin ficar en les nostres vides, en els nostres cossos, en les nostres ànimes. Elles vetllen per nosaltres, pecadores, perquè no ens calgui esperar a anar a l'infern per a rebre el càstig que ens mereixem. Es creuen que han vingut al món per complir aquesta missió i quan els votants els donen la majoria absoluta també els donen la raó. I fins aquí la història recent del govern espanyol.
Mentrestant, al segle XXI, el parlament català va aprovar fa dos mesos una resolució pel dret al propi cos amb els vots de CDC, ERC, ICV-EUiA, PSC i la CUP. D'aquesta manera acordaven d'elaborar una llei catalana de drets i salut sexual i reproductiva que, pel que fa a la interrupció voluntària de l'embaràs, ens haurà de mantenir a la banda dels països civilitzats. Les espanyoles, de moment, tenen la nostra solidaritat i esperem que no hagin de menester les nostres clíniques.
A casa nostra, doncs, no cal que ens posem nervioses. Les dones, vull dir. Perquè amb el llenguatge no sexista ara no sé si hauria d'especificar que en aquest femení no hi incloc les persones hòmens. O les hi hauria d'incloure? Què es porta, ara? Què és més revolucionari? Potser ja sóc antiga de pensar que si hi ha una qüestió en què les dones tenen i han de tenir l'última paraula, és en el fet de ser mares o no d'una criatura. O això ja és ser sexista respecte dels pares de la mateixa criatura? És igual, no m'embolico més. El cas és que cap dona no pot ser ni sentir-se obligada a ser mare per ningú. Ni pels fonamentalistes ni pels altres. És a dir: ni pels de la doble moral, ni pels de la moral que no saben que tenen.
M'explico: proveu vosaltres, dones adultes, emparellades o sense emparellar, de proclamar a la plaça pública que no voleu ser mares, ni avui ni mai. Proveu de dir-ho a la porta d'una escola bressol. Proveu de dir-ho a la cua de la caixa del Palacio del Bebé. Proveu de dir-ho el dia de Reis a les vostres mares, àvies, amigues mares, companyes de feina mares. D'entrada no passarà res, oi? És clar que no, perquè les mirades de condescendència no maten. I perquè l'experiment no inclou posar enregistradores a les persones mares un cop vosaltres, proclamadores que no voleu ser mares ni avui ni mai, us hi hagueu girat d'esquena. Perquè tots som els més moderns i els més progres del món, de pell cap enfora.
I ara pensareu: què té a veure aquesta cosa amb l'altra? Potser no res. Segurament no tenen res a veure els judicis ultracatòlics sobre la fi última de la dona al món, que és la maternitat, amb els judicis d'una societat moderníssima que, mentre condemna els anteriors amb grans escarafalls, obliga --sí, obliga-- la dona que decideix lliurement que no serà mare a justificar-se durant la resta de la vida per la seua lliure decisió. Us imagineu un capítol de 'El convidat' en què el mateix Albert Om que demanava a la Núria Feliu o a la Maruja Torres 'per què' no havien tingut fills, demanés al Josep Carreras o al Sala i Martín per què n'havien tinguts, podent no fer-ho? En la mateixa pregunta hi ha la resposta.
Darrere de la inquisició del 'per què', del 'i vosaltres quan', del 'vols dir que no te'n penediràs', del 'et voldràs perdre el millor de la vida', hi rau una superioritat moral implícita i socialment acceptada entre els laics. La que contraposa les dones madures que saben què és el millor de la vida a les dones infantils que hi renuncien egoistament. Una dona lliure de debò també ha de poder ser lliure d'aquests judicis. Lliure de la pressió que assenyala sense dit, però que tanmateix assenyala. A les persones ultres, en aquest sentit, se'ls ha de reconèixer que sempre van de cara.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015