Opinió
-
Diu que plou
Marta Rojals
12.04.2007
-
Un aeroplà i un bombardeig
Mercè Ibarz
10.04.2007
-
Al Gore, el profeta verd
Xavier Montanyà
05.04.2007
-
Article de varietats
Marta Leblanc
04.04.2007
-
Deliri primaveral
Xavier Montanyà
03.04.2007
-
Tortell Poltrona i els apoltronats
Martí Estruch Axmacher
30.03.2007
-
La ferida del funambulista
Marta Leblanc
29.03.2007
-
Una amarga premonició
Juli Peretó
27.03.2007
-
Estimat Lluís Llach
Martí Estruch Axmacher
26.03.2007
-
La desbandada
Joan Mir
22.03.2007
-
Monòlegs i diàlegs
Enric Casasses
16.03.2007
-
Estimem Picasso?
Mercè Ibarz
14.03.2007
-
Macià Alavedra, una vida de pessebre
Xavier Montanyà
13.03.2007
Xavier Montanyà
26.04.2012
Soraya Maribàrbola, monja i minyona.
Soraya, eterna portaveu de males notícies, les anuncia i s'hi complau, com aquell qui renya el gos o el nen babau. Malviure omnipresent. Mona repel·lent. Rata sàvia, xica i ballarica. Irrita i enceta com poll de caserna. Dels que desen al cap la sang que xuclen. Xucla i s’infla. Com paparra encastada a l'orella d’ase. Si l’esclafes, esquitxa sang. Capgrossa, diminuta i estrafeta. Cuc femeter. Amb aquell crepè de perruqueria de poble de la Manxa, de quan les folclòriques ballaven al Pardo i escalfaven braguetes de guàrdies civils. De plom tenien els cranis. Ella, el cul. Així s’aguanten sempre dretes, ben tibadetes, les nanes de Valadolid. Com els saltamartins. En què pensaven els seus pares, quan van posar el nom de Soraya, monja i minyona, al seu gripauet castís? A fotre'ns. I ho han aconseguit.
És una plaga bíblica. Un verí ancestral. Va a les Corts, com les ravaleres del Lazarillo de Tormes. La 'faca', a la faixa. Els diners, als enagos. El càntir, a les anques. Les mitges, impregnades de la pols dels camins d’Espanya. Ulls d’encanteri. De rebotiga de bruixa. De monja perversa. Cor eixut. Si riu, sembla que rebenti una pianola. Totes les tecles disparades, a punt de saltar enlaire. Podria haver sortit d’una sarsuela. Podria ser l’amant cega de Sancho Panza. O una minyona tísica de 'Fortunata y Jacinta'. De les que menjaven cigrons rancis i esnifaven lleixiu. El cor se’ls tornava agre i la pell se’ls clivellava, com a les serps velles. Ulls de poll, bigoti, i verola per a tota la vida. O dona de vida alegre, confident de la policia, nascuda d’un deliri de Pio Baroja.
Borbònica tap de bassa, Maribàrbola, la nana hidrocèfala, de 'Las Meninas'. Aquell ésser terrible que no cap sota una boina. Malèfic. Una cara que concentra totes les deformitats morals i humanes dels Borbons. La cara d’Espanya. Les cares de Bélmez, que apareixen i desapareixen. Veus de l’ultramón. Revifalles de l’Espanya negra. La que no s’acaba mai. La de la Inquisició, les casernes, la Legión, la llei de fugues, el cilici i l’escopidora. La que crema dissidents, arrasa pobles, prohibeix llengües, odia el pensament, marca amb foc els esclaus i extermina els indígenes d’ultramar.
Com totes les subalternes borbòniques, ha fet de tot. Hi havia una legió de nans a la Cort. Bufons, confidents, escrofulosos i desgraciats. És filla d’aquesta saviesa acumulada. Secular. Asexuada. Polièdrica. En unes altres vides, podia haver estat majordona del cardenal Segura, pedicura de Franco, practicant de Carmen Polo, dona-torero a Valdemoro, dida de Rouco Varela, taxista a Palència, capitana de la Sección Femenina, modista de la duquessa d’Alba, institutriu dels Samaranch, mestra de catequesi d'en Duran, cangur dels Vidal Quadras i dels Bertran i Musitu, o jardinereta de la Pitita Ridruejo. Podia haver fet carrera de vident televisiva, allà, als seus erms de la Manxa; en canvi, ens l’han feta vice-presidenta del govern espanyol. Tots els seus antics amos, del centre o de les províncies, l’adoren, li riuen les gràcies. Diuen que, en aquell caparrot, hi cap tota la tasca de govern, tot ho controla i, a més, escriu els discursos al 'gran papissot'.
La nana Maribàrbola. Una de les moltes incògnites de 'Las Meninas'. Diuen que quan Théophile Gautier va veure l’obra, exclamà: On és el quadre? Avui, si et mires de prop el quadre, el pessebre vivent de les corts, els mítings, les desfilades militars, les caceres o les festes majors, tens la mateixa sensació. On és Espanya? I cosa pitjor: on som nosaltres? Som? Què som, si acatem ordres dels estrafets de la cort dels borbons? Maribàrbola i nosaltres. L’esperpent. Valle-Inclán n'hauria fet una gran comèdia. Vidriòlica. Només li falta la boina. Vermella. De requetè.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015