Opinió
-
El dia que Bilbao va parlar català
Martí Estruch Axmacher
31.12.2007
-
Mèxic, la impunitat
Antoni Castells i Talens
27.12.2007
-
Facin joc
Marta Rojals
20.12.2007
-
Opcions personals
Martí Estruch Axmacher
19.12.2007
-
Més enllà de la crosta
Xavier Montanyà
18.12.2007
-
Els valencians perden el nord
Albert Dasí
13.12.2007
-
La crosta i la barra
Martí Estruch Axmacher
12.12.2007
-
Sí
Marta Leblanc
07.12.2007
-
Panorama polític (Mallorca)
Joan Mir
06.12.2007
-
De què serveix una manifestació i un acudit
Martí Estruch Axmacher
04.12.2007
-
Il·legitimitat contra nul·litat
Xavier Montanyà
29.11.2007
-
Més dels que ells volen i diuen
Martí Estruch Axmacher
27.11.2007
-
Per la televisió, ataquen la llar dels valencians
Albert Dasí
26.11.2007
Xavier Montanyà
13.04.2011
El clatell d’Alcampell
La visita del papa ha fet miracles. Déu i el Comte ja parlen català. I el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes ha recuperat la flaire resclosida de les sagristies, la penombra jocfloralesca i la genuflexió servil davant mecenes casposos. És la Catalunya abstèmia, abstinent i restrenyida de Torras i Bages. La immanent -ai, Albert!-, profundament arnada i carca, de poca dutxa, i diumenge, au!, gotet de moscatell. La que sobreviu i s’enriqueix amb Franco, afluixant la mosca, amb comptagotes, en benefici de societats folclòriques i el relligat de versos i goigs per a tietes conques, eixutes com un fregall. La que perviu xuclant-nos la sang, al fons més fosc dels caus de l’actual dreta catalana, allà on guarden les essències pàtries: els llibres ratllats de la doble comptabilitat i la caixa forta on amaguen subvencions i almoines desviades.
Avui, la Catalunya del mal alè, adoradora de pessebres, concentra intensament la mirada en el clatell capellanesc d’en Duran (Sant Jordi) i Lleida. Milers d’ulls de catalans de tortell, concentrats fixament en un clatell d’Alcampell, d’allà la Franja de Ponent. És l’única part visible de la seva personeta, des que es passa el dia, a les Cortes, donant-nos l’esquena, i de puntetes, traient la llengua, aconsegueix fer emergir el seu rostre per festejar amb el president del govern espanyol i els seus ministres. Amb acusada preferència per elles, que porten 'panties' de seda i surten al Vogue. Admirable, l’esforç del de la Franja. Que en sou, de tossuts, allà, Duran.
És com els nens petits, que s’estiren, s’estiren, i s’estiiiiiiren…, de puntetes, sufocats, per arribar al taulell i agafar amb la maneta el caramel que els ofereix una confitera grossa, d’ulls espurnejants.
No sé que els deu dir, as aquells ministrots, que sempre li somriuen. I a ell, se li ericen els pelets del clatell. Sempre m’ha semblat que té poca gràcia, aquest home. Què els fa riure, d’ell? La seva carona de tramús decorada amb ulleretes de color de rosa? De què es peten, quan veuen emergir el seu brillant cap de fava pel 'burladero'? Del seu accent de la Franja? Cony de 'vernàcula, José Antonio! Qui el pogués dissimular, fill meu! Aquest home ha begut oli. Què hi farem! Fóra més feliç, si hagués nascut a Palencia, a Paracuellos del Jarama, o entre Pinto i Valdemoro. Hauria tingut més possibilitats d’assolir el seu gran somni: regentar un ministeri a la Carrera de San Jerónimo, envoltat de secretàries andaluses i becàries de Covadonga, tendres i sucoses. I que l’anomenin Don José Antonio. I tot, tot, tot… Atipar-se de 'yemas de Santa Teresa'. Diumenges i festes de 'guardar', trona preferent a la catedral de l’Almudena, tribuna al Bernabeu o a Las Ventas, intrigues i còctels a la Zarzuela, caceres al Pardo, negocis a la Guinea Equatorial, casament a El Escorial, sopar a Casa Lucio, ous ferrats com el Borbó i, cada dissabte, clau de luxe, amb suite egípcia i xampany francès.
Au, José Antonio, tot teu! Ja t’ho regalo! No cal que tornis! Triomfa, que t’ho mereixes. Déu ho sap. El Comte, també. I en Manent, no diguem.
Avui somnio que ja ets passat. Tu i tot allò que representes, José Antonio. Bufen vents que desvetllen i inciten al somni. Salut i República! Feliç vuitantè aniversari! Aquest any la primavera ha esclatat per sorpresa, esplèndida. El vent bufa amb força. Oh! vella i coneguda olor de romaní i d’espígol del Tibidabo.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015