Opinió
-
Perdó? De què?
Xavier Montanyà
18.04.2008
-
Ocells
Oriol Caba
17.04.2008
-
'Time for freedom'
David Fernàndez
10.04.2008
-
El mèrit dels ciclistes urbans
Carlota Franco
09.04.2008
-
L’acompanyo en el (ciber)sentiment
Marta Rojals
04.04.2008
-
Qui tem Georges Ibrahim Abdal·lah?
Xavier Montanyà
03.04.2008
-
L'‘establishment’ blau-grana.
Jordi Borda
31.03.2008
-
El balcó celestial valencià
Albert Dasí
28.03.2008
-
A l'altura de les circumstàncies
Marta Rojals
27.03.2008
-
El rei de les tenebres, a Montserrat
Xavier Montanyà
25.03.2008
-
El tsunami com a excusa
Joan Mir
19.03.2008
-
'Mallorca vice'
Marta Rojals
17.03.2008
-
Adéu, NAT
Juli Peretó
14.03.2008
Julià de Jòdar
20.06.2006
Engrunes de pastisset
Perquè la campanya dels partidaris del sí ha estat dirigida a desmobilitzar la gent bo i desinformant-la, posant-li la por al cos, dient-li beneiteries sense suc ni bruc. O encara pitjor: demostrant ben a la clara que tot aquest procés ha estat una bola com una casa.
El dia que, convocats per una colla de membres de la “societat civil” (la indepèndencia dels quals cap persona seriosa no donaria per suposada), el senyor Pujol i el senyor Montilla es van trobar per presidir la posada en escena de la “unió sagrada” dels partidaris del sí, allò que vèiem era, en realitat, els co-presidents del consell executiu que va donar el vist-i-plau al cop contra el projecte d´Estatut aprovat al Parlament el 30 de setembre de 2005. Perquè, a hores d´ara, tothom amb dos dits de front sap que l´acord Mas-Zapatero no s´hauria fet sense comptar amb el vist-i-plau de l´anterior president de la Generalitat i el de l´aspirant a ser-ne el pròxim en substitució del gran perdedor, Maragall.
I allò que també vèiem, en aquell acte de campnaya del sí, era la la presentació sense complexos del conglomerat político-econòmico-mediàtic que ha acabat amb el tripartit. No és cap descobriment que les abans denominades “classes dominants”, s´incardinen amb el poder d´una manera nova. La dinàmica capitalista de la “globalització” va massa de pressa enfront de la lentitud de les disposicions jurídico-legals dels Estats, cosa que obliga els sistemes polítics a funcionar sense estratègies, creant i liquidant conglomerats conjunturals que permeten fer la viu-viu i apedaçar forats. Conglomerats oportunistes, formalment democràtics, però que no dubten a corrompre la voluntat general amb tots els mitjans i eines de què disposen. Com el que s´ha format davant els nostres ulls, al Principat, entre polítics professionals, grans empresaris, i mitjans de comunicació públics i privats (cap ni un dels quals no ha fet de contrapès a la massiva campanya del sí), per netejar de continguts sobiranistes el projecte del Parlament.
Els sobiranistes institucionals van voler participar d´aquest conglomerat, però es van equivocar. En comptes d´afegir-se al pastisset per fer-lo més gran i, un cop venut, rebre´n la part proporcional que els pertocava, van voler canviar-ne els ingredients, però, és clar, els “amos” del sistema ja havien acostumat els seus clients a uns sabors, unes textures, uns embolcalls. I canviar el producte representava modificar les estructures de mercat de la reputada confiteria de “La Catalana, amb lo bé que funcionava”. Per aquest motiu, els sobiranistes van ser despatxats, no sense cridar temeràriament: “Tornarem!”.
Temeràriament, sí, perquè, un cop celebrades les pròximes eleccions, Esquerra Republicana pot caure en la temptació de tornar al conglomerat acceptant-ne les regles del joc, bo i pensant: “Ara, no me la tornareu a fotre!”. No ho fessin pas. Primer, perquè, si van amb aquest pensament, molts se´ls giraran en contra i podrien deixar-los sense les voluntats necessàries per tornar a la botigueta. Segon, perquè, a banda de les qüestions conjunturals, hi ha un batec que la campanya del sí no ha sabut copsar, i que els processos electorals tampoc no podran registrar, acostumats a funcionar com a lloc de repartiment proporcional del mateix pastisset.
Però allò que ha canviat és la clientel.la. Que ja no es conforma amb que li serveixin el pastisset fabricat als laboratoris del conglomerat político-económico-mediàtic. Que vol decidir components, gustos, textures, embolcalls --no d´un pastisset, sinó d´un pastís. I, sobretot, qui se´l menja. D´això alguns saltataulells del conglomerat en diuen “populisme”. Qüestió de noms: nosaltres en diríem “consciència nacional”.
Perquè la gent vol fer un pastís realment nacional i menjar-se´l a casa. Que Esquerra no se´n descuïdi, o es passarà la vida recollint engrunes de pastisset.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015