Opinió
-
Dispareu al llaurador
Albert Dasí
03.02.2009
-
Ni èpica, ni moral
Joan Mir
02.02.2009
-
Llibertat: sis anys en sis hores
David Fernàndez
28.01.2009
-
Cent gaiters
Xavier Montanyà
26.01.2009
-
La merda de la muntanya
Marta Rojals
23.01.2009
-
Un conte sense fades i una proposta
Marta Leblanc
22.01.2009
-
El poble vol la Wii
Albert Dasí
15.01.2009
-
Amb en David
Xavi Sarrià
14.01.2009
-
Santes Pasqües
Marta Rojals
07.01.2009
-
Carta als camells de l'Orient
Andreu Barnils
05.01.2009
-
Conte de Nadal
Xavi Sarrià
02.01.2009
-
Brutal Rodoreda
Xavier Montanyà
24.12.2008
-
El clam de Burjassot
Albert Dasí
19.12.2008
Xavier Montanyà
18.12.2006
Ha mort el gos, però la ràbia encara el sobreviu
Mort Pinochet, continua el procés de transició a Xile, que, si bé ha estat lent i imperfecte, supera, i de bon tros, l’espanyol. Tant quant a reconeixement de les víctimes (de nombre molt inferior a les del franquisme) com a la voluntat de restablir la veritat i la justícia, investigant legalment tots els crims comesos i demanant-ne responsabilitats als criminals. El general ha mort processat per delicte econòmic (Riggs Bank) i cinc causes de drets humans: Villa Grimaldi, Operació Colombo, Cas Prats, Caravana de la Mort i Operació Còndor. No ha estat mai sentenciat, però el patètic espectacle que ha ofert per tal d’esquivar la justícia, mentint covardament, l’ha humiliat davant el món i l’ha fet culpable davant la història. A ell, a la seva família, i als seus subordinats, militars i policies, molts dels quals sí que han passat i passaran pels tribunals.
S'ha mort el gos, però no pas la ràbia. Els seus honoren el cadàver sense el més mínim pudor. Encara hi ha molta impunitat a Xile. Ara que ja no hi ha la bèstia, caldria prendre noves mesures perquè la justícia anés a fons. Les forces armades i policíaques són encara les de la dictadura. No sols no han estat depurades, sinó que gaudeixen de privilegis insòlits en democràcia. Pinochet, quan era al poder, va aprovar una descarada llei d'amnistia, encara vigent en bona part, que impedia i impedeix d'exigir responsabilitats legals profundes als executors de les seves ordres criminals. La democràcia hauria de revocar-la totalment. I més, des que l’any 2004, poc abans de la publicació de l’Informe de la Comissió Nacional sobre Presó Política i Tortura, el general Juan Emilio Cheyre, cap de l’exèrcit, va reconèixer públicament, per primera vegada des del cop d’estat del 1973, la responsabilitat institucional de les forces armades en les violacions de drets humans comeses durant la dictadura, amb què invalidava, doncs, les explicacions habituals fins aleshores, que qualificaven els crims provats de 'excessos individuals' o de 'fets aïllats'. És obscè, en conseqüència, que la justícia militar xilena encara pugui tenir oberts sumaris polítics de l’època de la dictadura.
Però actualment molts casos de lluita contra el règim fan vint anys i, per tant, prescriuen. Encara que el pas del temps ho resolgui, la democràcia ha permès que molts antipinochetistes visquin o hagin hagut de viure fins ara a l’exili o en la clandestinitat per haver lluitat contra el terrorisme d’estat. No obstant això, la prescripció dels càrrecs penals que pesaven contra molts exiliats i clandestins no implica pas l’anul·lació d’antecedents penals, la qual cosa impedeix que trobin feina i es reintegrin a la vida normal. Els empresaris no els volen, senzillament, i els condemnen a la marginació. A més a més, els qui es van avenir a canviar les penes de presó per l'exili, no tenen possibilitat de retorn fins que no compleixin, en dies d’exili, els dies que els tocava de presó. La democràcia xilena ja hauria d’anul·lar, per sempre, les causes pendents de la justícia militar de la dictadura.
Hi ha tres mil detinguts-desapareguts comptats, perquè sols els familiars directes poden fer denúncies; però, i si no resta família? Si es flexibilitzés la normativa i poguessin fer denúncies amics i companys, la xifra arribaria a vuit mil, segons l’associació que se n’ocupa. Per què no es permet, d'una vegada? I això sense comptar els casos que sorgiran quan es perdi la por definitivament. Solament així, aprofundint en la línia de la veritat i de la justícia, s’aconseguirà la restitució de l’honor a les víctimes: els morts, els torturats o els detinguts-desapareguts. Únicament així s’acabarà de perdre la por i es tancaran les ferides obertes. Ara, això que s’ha aconseguit a Xile és molt, si ho comparem amb allò que passa aquí, on, trenta anys després de la mort de Franco, la democràcia encara té por d'anul·lar la legalitat de la dictadura. Som a anys llum, vergonyosament.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015