Opinió
-
València i l'ou
Albert Dasí
08.05.2009
-
Les filles de la crisi
Andreu Barnils
05.05.2009
-
‘La millor botiga del món’
Marta Rojals
30.04.2009
-
Desxifrar el nacionalisme (II)
Joan Mir
24.04.2009
-
El conte de la lletera, segona part
Marta Rojals
21.04.2009
-
Sang per llàgrimes
Juli Peretó
20.04.2009
-
'Jordi'
David Fernàndez
15.04.2009
-
Les mares dels fills de mala mare
Josep Albinyana
08.04.2009
-
Una remor imparable
Xavi Sarrià
07.04.2009
-
Directe de fàbrica
Marta Rojals
06.04.2009
-
Entre poc i massa
Marta Rojals
30.03.2009
-
Dawkins o el pensament diamantí
Juli Peretó
26.03.2009
-
Sant Josep, són falles!
Albert Dasí
20.03.2009
Xavier Montanyà
10.12.2004
L’exili republicà, ‘in memoriam’
Ferran Mascarell, regidor de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona ha anunciat molt oportunament, a Mèxic, que l’any vinent dedicaria una plaça als exiliats. Massa tard. La majoria ja són morts i van acabar els seus dies profundament ignorats a la seva terra. A més, no hi ha dubte que molts se’n fotien, de les plaques, les places i els monuments commemoratius. Potser esperaven en vida una altra mena de reconeixement polític i cultural d’allò que representaven i de la feina feta a la diàspora. Es mereixien haver estat un punt de referència ètic i moral, com a dipositaris i continuadors d’aquells valors de la República, però durant la transició van ser clarament bandejats. No interessaven.
Tard, sempre tard. L’exili republicà és ara objecte d’atenció dels nostres polítics i dels mitjans de comunicació perquè la Feria Internacional del Libro es fa a Guadalajara, a Mèxic, el país que amb més empenta va acollir els refugiats republicans de tot color i condició l’any 1939. Si la Fira es fes a Milà o a Liverpool, segurament que parlarien del tèxtil. Com passa, malauradament, amb totes les coses del passat silenciat, han esperat massa. La generació inicial, la més interessant, la que més presència activa, cultural i política va tenir els anys de la República, és morta, o en queden molt pocs supervivents.
A banda homenatges i festivals polítics, caldria fer l’esforç d’estudiar i fer conèixer la producció cultural i els debats ideològics i polítics que van tenir lloc a l’exili, ja fos a Llatinoamèrica, a Europa o al Nord de l’Àfrica. L’exili republicà és un immens laberint del qual sabem ben poca cosa. Va treballar creant editorials, revistes i publicacions; i fent música, investigació social i científica, filosofia, literatura, art, ciència política i política activa... Aquell 'miembro podrido que había que extirpar', segons paraules textuals del general Franco, també va treballar per aquest futur d’avui. Molts van fer importants aportacions als països d’acollida, i nosaltres, els seus descendents, no en sabem res. A més, l’exili va viure un debat polític constant, més lliure i heterodox que no el de l’oposició de l’interior. Un debat, a vegades estèril, a vegades molt imaginatiu i innovador, sobretot quant a l’activitat antifranquista més revolucionària, o a la tasca de debat ideològic i de divulgació d’estudis polítics, socials o literaris. I d’això, encara interessava menys parlar-ne després del 1975. Penso, per exemple, en l’editorial Ruedo Ibérico de París, fonamental com a plataforma de resistència i en la formació, a l’exili i a l’interior, de tota una generació de ciutadans, des del maig del 68 fins a la mort de Franco. I tantes coses més que mai no serà massa tard per a conèixer, encara que els autors i els protagonistes no puguin ja tenir l’honor d’explicar-nos-ho personalment.
Molts parents meus van anar a l’exili, i hi van morir. El meu avi deia que ell no tornaria, i no pas per la cara que podrien fer alguns quan el veiessin, sinó per la que hauria de fer ell en veient-los. Amb el pas del temps, la frase ha adquirit tot el sentit. Quina cara hauria de fer en llegint que en Mascarell els vol dedicar ara una plaça?
Xavier Montanyà
(P.S. Fa mesos, vaig queixar-me en aquesta secció que cap editorial d’aquí no publiqués 'Je hais les matins' de Jean-Marc Rouillan. Bé, doncs, 'Odio las mañanas', editat per Llaüt, ja és a la venda.)
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015