Opinió
-
Càlcul
Josep Albinyana
20.06.2009
-
Dos punts, two points, deux points
Marta Rojals
17.06.2009
-
Avortament lliure... i digne!
Carlota Franco
15.06.2009
-
100.000 aviat seran un milió!
Albert Dasí
12.06.2009
-
No ens hem sabut explicar
Marta Rojals
10.06.2009
-
L’altra dimissió de Camps
Josep Albinyana
03.06.2009
-
Així de salvatge
David Fernàndez
29.05.2009
-
Fent història
Marta Rojals
27.05.2009
-
Una de l’oest
Xavi Sarrià
21.05.2009
-
De traduccions i interpretacions
Marta Rojals
19.05.2009
-
Benvinguts a València
Xavi Sarrià
13.05.2009
-
El serial de la grip
Carlota Franco
12.05.2009
-
Al vent
David Fernàndez
11.05.2009
Martí Estruch Axmacher
12.12.2007
La crosta i la barra
Els partits polítics, tots els partits polítics, tenen personatges com Joan Ferran a les seves files. L’engalten pel broc gros, sense filtre, i juguen deliberadament al blanc o negre i a provocar. Sempre he pensat que aquesta mena de personatges tenen una gran part de culpa de l’actual desprestigi de la política. Amb les seves declaracions mig obliguen l’altre a situar-se al mateix nivell i converteixen el debat polític en un vulgar combat per veure qui la diu més grossa. Ara bordo jo, ara bordes tu.
Joan Ferran no és un qualsevol: és diputat portaveu adjunt del PSC al Parlament, membre de l’Executiva Nacional i primer secretari del partit a Barcelona. Del partit que acumula més poder des del restabliment de la democràcia: gairebé tot el poder disponible. Però ja se sap que com més tens, més vols, i els darrers comentaris públics de Joan Ferran fan pensar que la seva ambició és de les de 'sense aturador', que diu el seu company ministre.
L’endemà d’una manifestació multitudinària que hauria de fer reflexionar qualsevol polític mínimament assenyat, Ferran es va despenjar dient que la marxa havia estat un 'totum revolutum' i que tampoc no n’hi havia per a tant: fet i fet, 6.900.000 ciutadans no hi havien assistit. Que això ho digui algú que es qualifica d’esquerres i que pertany a un partit que proclama la seva proximitat a les lluites del carrer, em sembla una autèntica vergonya. El diari El País, abans independent i ara global, va fer un editorial trinxant la manifestació i qualificant-la de 'frau polític' i, a Joan Ferran, li va faltar temps per a subscriure’l. Hi ha nervis, hi ha nervis a can PSC-PSOE.
La festa va continuar. Potser per distreure una mica el debat públic sobre la manifestació i l’augment de gent que reclama el dret de decidir, a banda els qui reclamen directament la independència, Joan Ferran va tornar a la càrrega amb una entrevista que duia per títol 'Cal arrencar la crosta nacionalista de Catalunya Ràdio i TV3'. Una crosta nacionalista amb noms i cognoms: Antoni Bassas, Miquel Calçada i els homes i dones del temps. Senyor Ferran: es va oblidar vostè de la Mònica Terribas! A McCarthy, això no li hauria passat mai.
El tema de la crosta és d’una barra impressionant. És vox populi que el PSC sempre ha estat molt més hàbil que no pas CiU a l’hora d’intervenir en els mitjans de comunicació, tant públics com privats. Intervenir, controlar, manipular, supervisar, aconsellar..., que cadascú utilitzi el verb que més li plagui. David Madí va plegar perquè, suposadament, se li van cremar unes enquestes mentre les cuinava. Toni Bolaño continua de responsable de Comunicació del president Montilla, malgrat haver amenaçat d'una manera escandalosa el cap de política de La Vanguardia.
A Joan Ferran, el molesta que les emissores de la Generalitat siguin antigovernamentals (sic), que es dediquessin a atiar la manifestació de l'altre dia (sic), que no hi aparegui la paraula Espanya, que el mapa del temps mostri el país sencer i que hi hagi massa tertulians sobiranistes. Als qui formem part del Grup de Periodistes Ramon Barnils, ens molesten els entrevistadors que es passen al castellà, que quan ho fan no hi hagi subtítols, ni que sigui per respecte als espectadors de la Catalunya Nord, que es qualifiqui el govern de Madrid de 'central' quan el nostre centre no és allà, que el 3/24 no transmetés la manifestació en directe i que la manera de mirar el món dels telenotícies cada cop sigui més espanyola. El got mig ple, el got mig buit, mentre el CAC diu que són emissores plurals, creïbles i ben valorades.
Les declaracions de Joan Ferran arriben, a més, en un moment especialment inoportú, tot just aprovada la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals i quan els partits estan començant a negociar-ne el desenvolupament i els noms que l’hauran de liderar. Si la idea que té el PSC del pluralisme i la independència dels mitjans és la de Joan Ferran, anem ben servits. De moment, la part de crosta corresponent a TV3 ja no arriba al sud del país, del país que ensenyen els homes del temps i que no és el del portaveu adjunt del PSC.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015