Opinió
-
La corrupció és el sistema
Xavier Montanyà
04.03.2011
-
Àngels de la guarda
Marta Rojals
28.02.2011
-
Una sentència històrica
Xavier Montanyà
24.02.2011
-
El retrat de Dorian Gray
Xavier Montanyà
17.02.2011
-
Democràcia
Xavier Montanyà
09.02.2011
-
La finca dels Gómez a l’Àfrica
Xavier Montanyà
01.02.2011
-
L’encant de la mosquitera
Xavier Montanyà
27.01.2011
-
El gran salt endavant, de la barra
Xavier Montanyà
19.01.2011
-
Reivindicació de Salvat-Papasseit
Xavier Montanyà
12.01.2011
-
De Madí a Cuní
Xavier Montanyà
24.12.2010
-
Xavier Vinader i la immodèlica transició
Xavier Montanyà
16.12.2010
-
El carrer era seu, el cel és d’ells
Xavier Montanyà
09.12.2010
-
L'estat de la fava encantada
Xavier Montanyà
01.12.2010
Pere Cardús
10.04.2013
Sentit d’estat per a tenir veu al món
Ens trobem davant el pas més important que farem mai com a poble i hem d'estar preparats per a fer-lo. 'Ja fa temps que n'estem', em pot dir algú. 'Per una cosa així no se n'està mai, de preparat', respondrà un altre. I, certament, fa molt de temps que uns quants col·lectius de catalans empenyen amb força perquè arribi aquest moment. Però la majoria social, imprescindible per a proclamar la independència, no és suficient per a construir l'estat. Hi ha molts passos en la construcció d'un estat que van més enllà de l'assoliment d'una majoria social. Ara, què vol dir 'construir l'estat'? Parlem-ne.
Cada vegada és més sabut que la independència no es fa en quatre dies i també que l'endemà de la proclamació, a efectes pràctics, tot continuarà més o menys com el dia abans. Però aconseguir això que d'entrada sembla paradoxal –que tot continuï igual– demana un seguit d'accions preparades amb diligència i serenitat. De fet, en el moment que es va haver d'intensificar notablement la seguretat del president de la Generalitat, just després de l'Onze de Setembre, és quan va començar realment la construcció de l'estat. Dit d'una altra manera: l'estat no es construeix el vespre del dia D a corre-cuita, ni tampoc al cap de dos anys, sinó que ara ja ho fem i ho continuarem fent fins uns quants anys després de la proclamació formal. De fet, en endavant ja no deixarem mai més de construir l'estat.
Per tant, si som capaços d'entendre la complexitat i els riscs que té aquest camí que hem emprès i que no té retorn, cal que actuem amb sentit d'estat. Que vol dir analitzar tots els factors de cada decisió que prenem i decidir segons l'interès primordial d'aquest projecte titànic comú.
Per exemple, les declaracions, mocions i proclames que aprovava el Parlament de Catalunya abans d'emprendre el procés d'independència no interessaven ningú fora de casa nostra. Ara que hem proclamat al món que estem disposats a fer el nostre camí, encara que això ens porti a un conflicte amb Espanya, la diplomàcia internacional observa amb atenció què fem i, especialment, quines decisions democràtiques prenem. Ara ja comencem a ser un actor internacional; de moment, amb poca veu i sense vot. I els estats, que són comunitats d'interessos globals, volen saber com seríem si aconseguíssim allò que demanem. I no ho volen saber per curiositat, sinó per valorar si els interessa que ho aconseguim o no. Per tant, les mesures que aprovi el parlament no les podem desvincular dels efectes que puguin tenir en el procés. I així com poso d'exemple el parlament, l'actuació amb sentit d'estat també val sobretot per al govern, però igualment per a la societat civil i els mitjans de comunicació.
Havent travessat aquest període de transició ja podrem alinear-nos amb les causes més nobles del món. Ara ens cal filar molt prim per a no despertar hostilitats innecessàries. Hem de ser conscients que la nostra veu al món tindrà més força si som un estat. Farem un bon favor a totes les bones causes si les desem en un calaix durant un període breu. Si volem reeixir, hem de ser capaços de contenir-nos un temps, tenir paciència i actuar amb sentit d'estat. Dit d'una altra manera: ser capaços de començar a fer política, en el bon sentit.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015