Opinió
-
Mira mama: sense PSC!
Andreu Barnils
11.11.2012
-
El fil roig, la unitat popular
Xavier Montanyà
08.11.2012
-
L'amenaça fantasma
Marta Rojals
05.11.2012
-
La revolta dels xarnegos (i II)
Andreu Barnils
04.11.2012
-
Més trist és demanar
Marta Rojals
29.10.2012
-
La revolta dels xarnegos
Andreu Barnils
28.10.2012
-
La venjança
Marta Rojals
22.10.2012
-
Mira mama: sense bancs!
Andreu Barnils
21.10.2012
-
Minut i resultat
Marta Rojals
15.10.2012
-
Mama, por
Marta Rojals
08.10.2012
-
‘Es ven’
Marta Rojals
01.10.2012
-
Òptica i optometria
Marta Rojals
24.09.2012
-
‘Suficie qué é?’
Marta Rojals
17.09.2012
Oriol Izquierdo
29.12.2014
A favor de l’abraçada
Jo sóc un d'aquells que fa quinze dies Vicent Partal qualificava d'estupefactes. Em costa d'entendre que ja hagin passat gairebé dos mesos des de l'esclat d'energia col·lectiva del 9N i encara siguem on som. Que no s'hagi pogut utilitzar tota aquella força d'alçaprem per pujar de seguida un altre graó d'aquesta escala que, fa dos anys encara no, semblava del tot impossible d'enfilar --i tan amunt com en som, ja. Però. justament perquè som on som i perquè, com tants i tants, vaig participar d'aquell esclat d'energia, alegre i vigoritzador, no accepto de rendir-me ni em donaré per vençut: em nego a obrir cap escletxa ni al pessimisme ni al caïnisme habitual.
Som on som: tan enllà i alhora expectants d'un moviment que triga a arribar. Triga, sí, però no podem tenir motius per a dubtar que arribarà. Que tots els qui l'han de fer possible hi treballen amb totes les forces. I sense càlcul personal ni partidista. Perquè si no ho fessin així cometrien la irresponsabilitat més greu que ara puguin imaginar. I saben que al capdavall ho pagarien. Que tots ho pagaríem. De segur que hi treballen amb totes les forces, doncs, i que tindran la capacitat, una altra vegada, de sorprendre'ns amb una nova quadratura del cercle.
Que farà possibles les tres coses a què crec que no podem renunciar de cap manera. La primera, que es convoquin eleccions tan aviat com sigui possible. La segona, que aquestes eleccions siguin indiscutiblement plebiscitàries: és a dir, que tots els qui volíem votar per la independència en el referèndum que el sistema institucional espanyol no admet de cap manera que puguem fer, tots nosaltres hi acudim a votar que sí. La tercera, que, per això mateix, si com espero hi guanya irrefutablement aquest sí, cap de les forces que volen la independència no pugui sortir-ne perdedora. Totes han de guanyar sense ambigüitats les eleccions. O serà el camí cap a la independència que hi perdrà.
Per això sóc entre els que no entenen que, aparentment, ens hàgim encallat en la qüestió de les llistes. Ni entenc la majoria d'arguments que es donen a favor d'una dispersadora multiplicitat de candidatures. No veig que aquests arguments els donin unes enquestes que continuen preguntant pel suport a sigles --soles o en coalició-- i no per una candidatura que superi radicalment la dinàmica de partits. Ni veig que siguin arguments de pes els que insinuen que mobilitzaran els indecisos a favor de la independència si ho poden fer contra 'les retallades', és a dir, contra el govern. Em sap greu, no ho veig. (Potser perquè no em puc imaginar que la demagògia de la neocasta que aglutina Podem pugui resultar, finalment, tan letalment atractiva com tothom sembla voler creure…).
I, en canvi, veig que té un potencial enorme dir que ara és l'hora de construir un nou país. Que només podrem posar-ne les bases entre tots. Que no hi sobra ningú. Aquest és, em sembla, el sentit profund de l'abraçada del 9-N entre Artur Mas i David Fernàndez. Jo vull votar per aquesta abraçada. La va fer possible un objectiu més alt que qualsevol condició ideològica. És per aquest objectiu més alt que ara votarem.
Com s'articularà aquesta abraçada davant una convocatòria electoral? Com s'articularà, si obté el suport majoritari a les urnes, en un pla de govern? L'envit és aquest, i només hi podrem respondre aparcant els recels i posant-hi, com fins ara, tota la il·lusió, i encara una mica més. Com, no vull dubtar-ne, de seguida tornarem a fer.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015