Opinió
-
Mira mama: sense PSC!
Andreu Barnils
11.11.2012
-
El fil roig, la unitat popular
Xavier Montanyà
08.11.2012
-
L'amenaça fantasma
Marta Rojals
05.11.2012
-
La revolta dels xarnegos (i II)
Andreu Barnils
04.11.2012
-
Més trist és demanar
Marta Rojals
29.10.2012
-
La revolta dels xarnegos
Andreu Barnils
28.10.2012
-
La venjança
Marta Rojals
22.10.2012
-
Mira mama: sense bancs!
Andreu Barnils
21.10.2012
-
Minut i resultat
Marta Rojals
15.10.2012
-
Mama, por
Marta Rojals
08.10.2012
-
‘Es ven’
Marta Rojals
01.10.2012
-
Òptica i optometria
Marta Rojals
24.09.2012
-
‘Suficie qué é?’
Marta Rojals
17.09.2012
Marta Leblanc
26.06.2007
No hi eren ni en Tornassol ni la Castafiore. En temps d’Hergé, quina raresa
De gust, un matí decideixo de fer una visita a l’exposició ‘Física i música. Vibracions per a l’ànima’ que, aquests dies i fins el 30 de març de l’any que ve, us podeu estalviar d’anar a veure al Cosmocaixa de Barcelona (propietat de 'la Caixa').
L’exposició, que és mínima, comença amb la ‘vitrina hipercúbica dels sons musicals’. Que vol dir que han construït un fòtil interactiu per a fer-te conèixer les propietats de l’ona sonora. Si et plau entretenir-te pitjant botons a veure què passa, hi jugaràs. Quan te n’atipis, pots passar al passadís de les cançons de bressol, que té: un text introductori mal il·luminat (com tants altres de la mateixa exposició) i, en una de les parets (dins nínxols i rere vidres) sis ninos, cadascun d’un indret del món. I al sostre, uns altaveus cònics que en concordança amb els ninos també són sis. Aquests altaveus haurien de fer que, essent-hi davall, sentissis fent solo la cançó de bressol de l’indret pertinent: illa de Pasqua, Nimiamba (que, senyors Cosmocaixa, no és cap indret, sí una cançó de bressol africana), Guinea, el Brasil, l’Índia i Tailàndia. Somia-ho. La realitat és, a tall d’exemple, que, en el cas de Nimiamba, s’hi interposa de primera veu la de l’illa de Pasqua. I de la del Brasil, no se’n sent ben res. Tot plegat un despropòsit (amb les joguines, naturalment impertèrrites) que té continuació a la sortida del passadís on, davant per davant i enlaire, trobes una pantalla amb la partitura del 'Minuet en Sol Major' de Petzold. I, en aquesta pantalla, un rectangle que te n’assenyala nota a nota la melodia que podries escoltar amb claredat, si no fos que la cançó índia d’anar a fer nones i el xivarri ambiental sonen més fort. De mala mena són les condicions acústiques d’aquesta exposició.
Si passes endavant, arribes a l’espai dedicat als instruments on, llegeixo al full de mà, hi ha d’haver un taller de luthier. Transcric: ‘La construcció artesanal d’un violí es realitza en un taller de luthier, com el que hi ha a l’exposició’. O jo no el sé veure o els luthiers són menuts i prims i treballen dins una vitrina. Vitrina de luthier i guitarra de 10 cordes (Narciso Yepes). I esquelet d’un piano i instruments de vent i de percussió i unes noies que fotografien la parella, recolzada en una barana, del cos de seguretat. De la parella, l'un els demana si no tenen res més a fer. ‘Hasta la una menus deu, no’, respon la mateixa que els fa saber, entre foto i foto, que són estudiants de música i em fa pensar que l’exposició els va petita. Me’n distancio. Raó: posar els peus a l’espai següent. El que el Cosmocaixa presenta amb el títol genèric: ‘Les escultures sonores de François i Bernard Baschet’. En concret, una mostra d’alguns d’aquests artefactes més un monitor amb imatges d’instrumentista tocant. Això és tot, jo en volia més. Així és que un cop a casa, havent dinat, trobo a internet aquestes dues adreces: www.baschet.org i www.structuresonore.com. Si hi entreu, a més de veure quina forma tenen les creacions d’aquests germans (l’un músic, l’altre enginyer), en podreu escoltar el timbre. I saber quant costen o on se’n fan concerts o vosaltres mateixos.
L’exposició acaba (amb la secció d’un cervell de plastilina, també d’una laringe, de l’interior de l’orella, els ossos que s’hi troben i dos cervells més, tal com els representa una ressonància magnètica. Tots: d’humà) i jo fujo del recinte pensant què faré per dinar i per què han fet l’exposició amb tan poca cura. I m’esforço a imaginar-la, com hauria estat, si 'la Caixa' l’hagués feta amb el rigor que gasta a l’hora d’augmentar la pròpia economia. Hauria estat l’hòstia. I també, tal com és: sense escrúpols.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015