Opinió
-
Cristians anticapitalistes
Andreu Barnils
17.03.2013
-
Seran jutjats els feixistes i torturadors espanyols?
Xavier Montanyà
15.03.2013
-
Una de superherois
Marta Rojals
11.03.2013
-
Margaret Flowers, una metgessa en peu de guerra
Andreu Barnils
10.03.2013
-
Pare Chávez, que esteu en el cel
Xavier Montanyà
08.03.2013
-
Nosaltres, les dones lliures
Marta Rojals
04.03.2013
-
Richard Wolff, un marxista als Estats Units
Andreu Barnils
03.03.2013
-
Puig Antich, aniversari d'un crim legal
Xavier Montanyà
01.03.2013
-
Però això què és?
Marta Rojals
25.02.2013
-
Ja ho va dir Joan Brossa
Xavier Montanyà
22.02.2013
-
'Ole tu!'
Marta Rojals
18.02.2013
-
John Doyel in memoriam
Andreu Barnils
17.02.2013
-
Sospites sobre la mort de Pablo Neruda
Xavier Montanyà
15.02.2013
Xavier Montanyà
01.10.2009
'Let’s get lost'
Sempre he associat el trompetista Chet Baker amb en Cast Sendra, fill d'en Cassen, gran operador de càmera, simpàtic, estrepitós i valent que, amb la seva presència i la seva descarada insolència, trencava tots els motlles i convencionalismes tot just obrir la porta, per entrar on fos o sortir-ne; o la boca, per parlar o riure de què fos. Jo sempre hi estava d’acord. Encara ara, tot i que fa massa anys que és mort. És d’aquells morts que sovint se m‘apareixen. Amb aquella veu de cassalla, les 'xolles', les botes de pell de cocodril, espectaculars, i l’alegria i la mala llet gravades a la cara. I què té a veure ell amb Chet Baker? No ho sé, però és així. Jo recordo una nit. La que vam anar plegats, en Cast i jo, en un concert del trompetista, al Zeleste del Poblenou. Ens agradava aquella música i sentíem una rara solidaritat salvatge pels músics que havien estat apallissats alguna nit, en estranyes circumstàncies. Ell n’era un. Li havien petat 'la pinyata' a cops de puny, i encara tocava la trompeta. De miracle. L’altre era en Jaco Pastorius, mort pels cops d’un 'segurata' de bar nocturn. D’aquella nit, en tinc records emboirats. Com si ho hagués somniat. Era una sala petita. Fosca. Hi havia poca gent. Molt de fum espès. Molt de silenci. Gran respecte. Crec que hi havia globus de colors a l’escenari o volant per la sala, però m’estranya molt. Pot ser? O m’ho invento? Havíem begut. Baker tocava poc. Quan ho feia, et clavava, et travessava. Però estava mig absent. Com si, de tant en tant, se n’anés molt lluny. Amb en Cast comentàvem i, de tant parlar, i amb aquelles veus, ens devíem fer molestos per a alguna gent. Alguna cosa va passar. Que ens fessin callar, segur. Que ens fessin fora, no ho puc jurar. Alguna cosa devia passar, que també se me n'ha anat, amb ells. Poc després, dies o alguna setmana a tot estirar, els diaris duien la notícia: Chet Baker s'havia mort a Amsterdam, d'haver caigut, deien, per la finestra d’un hotel. El de Barcelona, va ser un dels seus darrers concerts... O potser el darrer? Pastorius s'havia mort un any abans. I en Cast, uns quants anys, no gaires, més tard. Al sofà de casa seva, plàcidament dormint, em van dir.
Va passar el temps, i un dia, per casualitat, a París o a Londres, vaig veure 'Let’s get lost', el documental de Bruce Weber sobre Chet Baker. Em va impactar molt. També en vaig veure un sobre Thelonius Monk, no en recordo el títol, i aquell dia vaig pensar que m’agradaria de fer documentals. No us perdeu 'Let’s get lost'. És magistral. Per mil coses. Encara no entenc com pot ser que d’un desastre tan fenomenal com en Chet Baker, en pogués sortir aquella veu, tan suau, tan seductora, tan com els sons que creava quan tocava la trompeta. Encara no ho entenc. Surt això, i una forma de vida. I una forma d’explicar-la amb imatges i so, com poques vegades he vist. Una meravella. Sense 'mariconades', ni afectació. Amb sinceritat i poesia. Per més vegades que la torni a veure no resoldré el misteri. Ja és tard. Els de la clau ja no hi són. Quan sento la trompeta de Chet Baker, o la seva veu trencada, murmurant secretament 'Almost blue', noto que en Cast encara és per aquí. Ell i els altres. De fet, una nit vaig veure un paio per un carreró de Barcelona que duia aquelles botes seves de pell de cocodril. No us perdeu 'Let’s get lost'. Per fi, el projecten als cinemes d’aquí. Una mica tard, com sempre. A mi, em va atrapar fa vint anys. Ara l’he tornat a veure. Tres vegades. Encara hi descobreixo coses noves. Com, per exemple, que tot això va passar l’any 1988. A banda pensar que potser que em retiri de fer documentals, que no en sabré mai; amb el vertigen, em vénen al cap preguntes idiotes, de començament de curs: Què hem fet tots aquests anys? Què cony ha passat de remarcable? Algun dia m’ho explicaràs, eh, Cast..., algun dia.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015