Opinió
-
El malson americà (i II)
Andreu Barnils
02.06.2013
-
La diplomàcia de la rebel·lia
Pere Cardús
29.05.2013
-
Jo a la teua edat
Marta Rojals
27.05.2013
-
El malson americà
Andreu Barnils
26.05.2013
-
No era una transició. Era un carnaval
Xavier Montanyà
23.05.2013
-
Feixistes en estèreo
Pere Cardús
22.05.2013
-
Qui mana, paga
Marta Rojals
20.05.2013
-
Forces vives a Nova York
Andreu Barnils
19.05.2013
-
La fi de l'era Bustos
Xavier Montanyà
17.05.2013
-
Què podem fer contra el CNI?
Pere Cardús
15.05.2013
-
Watxiflei
Marta Rojals
13.05.2013
-
La història d'Occupy Wall Street explicada des de dins
Andreu Barnils
12.05.2013
-
Sobre la violència policíaca
Xavier Montanyà
10.05.2013
Andreu Barnils
14.12.2014
El dimoni dins jo
'Avui se és presentat una altra esperitada, quan jo he arribat ja hi era, mes estava tranquila – Sentint tocar les sis jo he dit Diguem l'ave Maria? No la vull dir, ha respost lo maligne, en ella. Li han ofert peres i se les ha menjades totes dues plegades mossegant ara una ara l'altra, amb una gola espantosa. S'ha posat a blasfemar horriblement i a córrer a genollons. Assenyalant-me a mi ha dit no el cregau a aqueix és un embustero. Obligada a estar en la Oració s'ha posat a roncar com un porc i a fer ganyotes horribles. La llarga, o millor, son m. ha arrencat a fugir, de por d'haver de fer revelacions sobre la nova, que no era nova, mes feia quatre mesos que no anava a la Oració (...) Diu que la Verge l'ha fet venir perquè jo prengués llum, mes en conseqüència d'haver-lo cridat M.J, fa quatre mesos.
(...)
'Parla d'una monja del C. De Basea que s'ha esperitat, havent sigut portada a la bogeria sens que ningú es recordàs de fer-li misericòrdia amb la oració. Diu que en los convents de vegades s'apoderen d'alguna, sovint la més bona. Les altres comenten la vida i diuen s'afectava massa en la oració. Feia els dejunis molt rigorosos: no se sabia distreure de pensar amb Déu. Tot vol mida &.&. Després donen la culpa als nirvis, a la flaquesa de cap i a la monja millor del convent ja no la tracten com a germana.- S'afluixa la austeritat i la revolució i després lo d. s'apoderen de la casa'
Acabeu de llegir la pàgina 66 del llibre 'Dimonis' Apunts de Jacint Verdaguer a la Casa de la Oració. Heu llegit un dels apunts que el poeta Verdaguer va escriure sobre els exorcismes que va presenciar i practicar 'en algun lloc de Sants', a Barcelona, i després al carrer Mirallers, número 7, quart pis, porta segona, la Casa de la Oració. Som a finals del segle XIX i sabem que l'home que va introduir Verdaguer en aquests exorcismes era el capellà Joaquim Pinyol, de Tortosa. I gràcies a Enric Casasses, altre cop Enric Casasses, sabem que en el text que heu llegit, 'la llarga' es refereix a una altra de les dones que rebien exorcismes (aquí la majoria de les persones posseïdes són dones, perdudes en lo front del cel, espigues en temps de sega); també ens informa que la paraula 'bogeria' vol dir manicomi; que 'M.J' és el mossèn Joaquim Pinyol i que 'd', vol dir dimoni. Perquè és el poeta Enric Casasses qui en aquest llibre comenta els apunts sobre exorcismes que Verdaguer va escriure de 1890 a 1892, dels 45 als 47 anys.
Com sempre, és un Casasses amb una prosa que enamora per les connexions inesperades que fa, i per exemple, sobre els paràgrafs de la pàgina 66 diu que 'són un seguit de frases que es van intensificant i accelerant i embolicant fins al clímax de 'la nova, que no era nova' (que gairebé fa pensar ens els monòlegs de Capri que escrivia Vila Casas)'. O aquest altra idea de la pàgina 24: 'Els Apunts no són llibretes. Són camps de batalla'. Suma-li unes primeres pàgines precioses sobre la Barcelona on passen aquests exorcismes, plena de 'magos' (esperitistes), rics i revolucionaris i ja ho tindríem: 'Dimonis. Apunts de Jacint Verdaguer a la Casa de la Oració', és un llibre que recomano vivament a tots els enamorats, com jo, de la saviesa sanadora d'Enric Casasses, de la llengua que allibera 'nirvis' en boca de dones posseïdes pel diable a finals de s.XIX transcrita per Jacint Verdaguer ('una mena de barceloní demoníac que aleshores es parla') i als partidaris de regals de Reis que fugin de les corbates del diable i els perfums embruixadors.
Per tota la resta, mastercard.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015