Opinió
-
Atenció! Comença el compte enrere
Pere Cardús
28.08.2013
-
Democràcia catalana, la primera decisió
Pere Cardús
21.08.2013
-
Contra el consens
Pere Cardús
14.08.2013
-
La lliçó d'en Pedrolo
Pere Cardús
07.08.2013
-
Duran, Herrera i Navarro, un front pel permís per a decidir
Pere Cardús
31.07.2013
-
Encara sort
Marta Rojals
29.07.2013
-
Pere Navarro, frustració o fracàs
Pere Cardús
24.07.2013
-
Digui ‘treinta y tres’
Marta Rojals
22.07.2013
-
La incertesa incòmoda del procés
Pere Cardús
17.07.2013
-
'All you can touch'
Marta Rojals
15.07.2013
-
Els catalanistes del PSC i la síndrome de Bill Murray
Pere Cardús
10.07.2013
-
La memòria dels altres
Marta Rojals
08.07.2013
-
Tossudament alçada
Pere Cardús
03.07.2013
Marta Rojals
24.03.2015
'Què ha fet, el Madrid?'
Aquest diumenge que jugava el Barça, vaig llogar una pel·lícula. M'era igual si els de Luis Enrique guanyaven, si perdien, contra qui jugaven i també, en aquest cas, contra què. Temps enrere, hauria estat tota la setmana fent escalfaments a la banda, com certa emissora del grup Godó. Quan dic temps enrere vull dir de trenta anys cap aquí, si no més: servidora era blau-grana allò que se'n diu de tota la vida, en l'alegria i en la tristesa i fins a l'hora que es va acabar, amén.
Com he deixat de ser del Barça seria matèria d'un altre article. Pel que fa a aquest, només necessitem saber que integro la massa de persones que tant se li'n donen els partits del segle. Però hi ha partits i partits, i em consta que, en el bàndol de la dissidència futbolística, hi ha sobiranistes que fan apassionades excepcions amb els Barçamadrids i les Copesdelrei, ja sigui pel gust de vèncer l'etern rival o de xalar amb una monumental xiulada al Lolololo, respectivament. I també n'hi ha que, sense saber ni com es diu l'entrenador blau-grana, en un segon pla sempre estan al corrent de què fan els blancs: Què, què ha fet el Madrid? Ha empatat, li diuen. I he he he. Ja veieu que, sense voler, hem deixat de parlar de futbol.
Fora del futbol, anem a les eleccions andaluses. Anàlogament a l'afeccionadisme ocasional, tenim el cas dels sobiranistes que no s'han interessat mai per la política andalusa, ni per les eleccions andaluses, ni per la política ni les eleccions de cap comunitat autònoma bicolor i previsible on, o bé guanya el PSOE, o bé guanya el PP. Doncs igual que el sobiranista-futboler-per-un-dia, diumenge es va viure el fenomen dels 'indepes' que de cop s'interessaven per 'les andaluses' per veure si feia figa Ciutadans o si 'perdia' Podem. Què, què ha fet el Rivera? Nou escons, diuen. Merda, fa ell. O bé: Què, tant de 'Podemos'-'Podemos' i al final ha quedat tercer! I ell: He he he.
I finalment hi ha un altre cas, que no sé fins a quin punt és representatiu. Es tracta de l''indepe' que fa tres anys hauria viscut un Barça-Madrid mossegant la bufanda com si del resultat depengués la independència; que hauria posat el volum de la ràdio a tota castanya per gaudir la xiulada del 'hinno' com si fos l'ària final de Turandot —vincerò, vinceròòòò!—; que hauria estat pendent de l'escrutini d'Andalusia com dels guanyadors la matinada dels Òscars, i que, en aquesta ocasió, en aquest any 2015, li importa un rave vèncer l'etern rival, tant se li'n fot la perspectiva de burlar imposicions pàtries en una final de Copa del Rei, li és indiferent constatar que Espanya mai no canvia ni quan vol canviar-ho tot. Doncs senyores i senyors, servidora pertany a aquest últim sector: el de la població catalana que, per la banda dels símbols, viu l'última etapa de la desconnexió.
Per als desconnectats totals, el Barça va guanyar el Madrid i ei: ni fred ni calor. Com en els partits de la selecció catalana, que els hem desatès a mesura que creixia la impaciència per anar de debò; hem sentit l'olor de la llibertat i ja no ens alimenten molles: volem la federació sencera. Doncs amb la resta, igual: les metàfores se'ns han fet curtes, no volem més victòries simbòliques, prou, s'ha acabat, quina mandra, per favor. Haver vist la llum per un forat ens ha fet insensibles al cantó fosc: i què, si el Madrid ens n'hagués marcat cinc?, i què, si fan jugar la copa del Rei amb un futbolí?, i què, si a Andalusia volen repetir del mateix mal de sempre. L'etern rival ja no és etern, per a nosaltres, i, des d'una serena apatia, esperem el dia que ja no serà rival. Però de fons, un temoret que tampoc no teníem fa, posem, sis mesos o un any: que si la desconnexió no passa de simbòlica, els desconnectats no tinguem enlloc on tornar.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015