Opinió
-
Atenció! Comença el compte enrere
Pere Cardús
28.08.2013
-
Democràcia catalana, la primera decisió
Pere Cardús
21.08.2013
-
Contra el consens
Pere Cardús
14.08.2013
-
La lliçó d'en Pedrolo
Pere Cardús
07.08.2013
-
Duran, Herrera i Navarro, un front pel permís per a decidir
Pere Cardús
31.07.2013
-
Encara sort
Marta Rojals
29.07.2013
-
Pere Navarro, frustració o fracàs
Pere Cardús
24.07.2013
-
Digui ‘treinta y tres’
Marta Rojals
22.07.2013
-
La incertesa incòmoda del procés
Pere Cardús
17.07.2013
-
'All you can touch'
Marta Rojals
15.07.2013
-
Els catalanistes del PSC i la síndrome de Bill Murray
Pere Cardús
10.07.2013
-
La memòria dels altres
Marta Rojals
08.07.2013
-
Tossudament alçada
Pere Cardús
03.07.2013
Xavier Montanyà
12.02.2008
Volodia Teitelboim, in memoriam
Entre Xile i l'Estat espanyol hi ha un fil roig que ens uneix històricament, culturalment i políticament, des de la República. Un nexe important, testimoni de primera línia del segle XX, era Volodia Teitelboim, mort fa uns quants dies a Santiago de Xile, amb noranta-un any. Va ser un home dels que ja no en queden: polític i escriptor, lluitador clandestí i premi nacional de literatura, amic i biògraf de Pablo Neruda i col·laborador de Salvador Allende. En els temps més durs de la dictadura de Pinochet va ser la veu i l'ànima del Partit Comunista, i punt de referència d'una bona part dels militants d'esquerres antipinochetistes. Aquests dies, a Santiago, li han retut honors solemnes i sincers la presidenta Michelle Bachelet, el govern, el poble, els intel·lectuals d'esquerres i, és clar, el Partit Comunista que ell va encapçalar a mitjan anys 80, en els temps més actius i durs de la clandestinitat, quan el partit va impulsar la 'rebel·lió popular' i va lluitar contra la dictadura a tots els fronts, inclosa la lluita armada. El cop de l'11 de setembre del 1973 el va sorprendre a l'estranger. Des de l'exili soviètic, el seu programa de Ràdio Moscou, 'Escucha Chile', va ser emblemàtic per als qui sofrien la repressió a l'interior. Es va escapar d'un intent d'assassinat preparat pels sicaris de l'Operació Còndor, un pla criminal de les dictadures llatinoamericanes per a exterminar opositors. A Washington, el polític Orlando Letelier i la seva secretària; i a Buenos Aires, el general Carlos Prats i la seva esposa, entre tants altres, van ser assassinats per escamots ultradretans capitanejats per la DINA, la policia secreta de Pinochet. Un dia, Volodia va tornar, clandestí, a Xile per participar des de primera línia en la lluita contra la dictadura.
A mi, sempre m'ha fascinat explorar l'impacte ètic que la República espanyola i la guerra van representar per a tota una generació de joves de tot el món. Volodia n'era un. Fa uns deu anys vaig passar dues tardes xerrant amb ell, a la seva caseta de Santiago, al barri de Ñuñoa. L'acusaven d'estalinista... No sé. Jo vaig conèixer un home seriós i estricte, això sí, però tendre i consagrat fins al final al servei del poble xilè, causa per la qual s'havia jugat la vida. 'La política és per a mi un deure moral', afirmava. Era un home dels que dignifiquen la paraula 'política'. 'La República espanyola va ser, per als joves xilens, el fet fonamental que va marcar el destí de la nostra vida', em deia. No era solament política i ideologia, era un aprenentatge moral, sentimental, intel·lectual. 'La gota que colmó el vaso', deia ell, va ser l'assassinat de García Lorca. Un fet que no els va permetre mai més de fer un pas enrere.
Tenia detractors, com tots els homes importants. Jo només puc dir que Volodia dirigia un partit que ho va donar tot en la lluita contra Pinochet. Va haver-hi molts morts, torturats i desapareguts entre els militants comunistes, gent que va ser exemple de dignitat moral. Gent que va fer possible que el poble cregués l'impossible: que Pinochet podia ser enderrocat. Per poc no ho van aconseguir l'any 1986, en l'atemptat del Frente Patriótico Manuel Rodríguez, braç armat del partit. L'any 1990, quaranta activistes del FPMR, es van escapar en una fuga espectacular de la Presó de Santiago. Volodia era un dels caps del partit en aquells temps. Això l'honora. El PC xilè va lluitar per la utopia, en una confrontació cara a cara amb el règim. No va tolerar la humiliació i va fer mans i mànigues per treure el seu poble de la misèria i de la por. Volodia era un dels qui dirigien la lluita. Amb manifestacions pacífiques, amb les armes, i també amb la poesia. Un digne fill de la República espanyola.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015