Opinió
-
Nietzsche, Graupera, i altres animals
Andreu Barnils
02.11.2014
-
Ni muts ni a la gàbia
Xavi Sarrià
31.10.2014
-
Quatre fases i quatre condicions per a evitar el fracàs
Pere Cardús
30.10.2014
-
L'energia no es crea ni es destrueix: es paga
Marta Rojals
28.10.2014
-
Ha de ser clar: qui no voti votarà Espanya
Joan-Lluís Lluís
27.10.2014
-
Lockout millor que vaga?
Andreu Barnils
26.10.2014
-
Segura llar europea
Xavi Sarrià
24.10.2014
-
Prou batusses: la història ens convoca
Pere Cardús
23.10.2014
-
Fins a la menopausa i més enllà
Marta Rojals
21.10.2014
-
No te'n vagis, David.
Andreu Barnils
19.10.2014
-
#18OsetgealCIE
Xavi Sarrià
17.10.2014
-
Tractant-se de la independència de Catalunya, no s'hi valen excuses
Pere Cardús
16.10.2014
-
Les dones tenen 'problemes'
Marta Rojals
14.10.2014
Pere Cardús
24.07.2013
Pere Navarro, frustració o fracàs
'Hi ha molts catalans que es pensen que el 2014 serem independents, i que serà el paradís i no hi haurà desocupació. I no serà així. Veurem una gran frustració a Catalunya.' Aquestes paraules en boca d'un conservador o un reaccionari serien ben lògiques i coherents. Quan les diu algú que porta l'etiqueta d'esquerres i de progressista no sé si fan riure o plorar. El cas és que l'autor d'aquesta reflexió és ni més ni menys que Pere Navarro, primer secretari del PSC.
Navarro no és cap prodigi de la retòrica. No ho dic jo. Ho sap tothom i és profecia. Així i tot, per la responsabilitat del càrrec se suposa que abans de fer declaracions les ha pensades. Hem de suposar, doncs, que no ha estat un comentari fet d'improvís.
Hi ha un principi democràtic fonamental que és el respecte a la voluntat majoritària del poble. Tots els estudis i sondatges, els faci qui els faci, indiquen una majoria aclaparadora a favor de la creació d'un estat propi a Catalunya. I el senyor Navarro, en lloc d'interpretar aquesta dada en clau democràtica i actuar servint el seu país, creu que la seva funció és de torpedinar la voluntat majoritària. Un bon reaccionari diria: 'Tant me fa la voluntat de canvi de la gent. Aquí no es mou res.' Doncs el senyor Navarro fa això. I anuncia la frustració de la voluntat majoritària del poble de Catalunya, el poble que diu que vol servir.
D'entrada hi ha aquest escrúpol democràtic, que potser no hauríem de tenir en compte en algú que sent admiració per homes d'estat com Felipe González, el president espanyol dels temps del GAL i de l'operació Garzón contra l'independentisme, just abans dels Jocs Olímpics del 92. Però, deixant de banda aquesta qüestió de respecte democràtic, hi ha una altra consideració que cal fer en vista de les reveladores declaracions del cap dels socialistes de Catalunya. Algú que s'anomena socialista i diu que és d'esquerres pot oposar-se a la independència de Catalunya?
Si la independència fos tan sols una reivindicació de caràcter cultural, lingüístic i històric, no em semblaria estranya l'oposició d'un partit d'esquerres. Però ningú no pot posar en dubte el caràcter també social i econòmic de la demanda d'un estat propi. I aquí és on no puc comprendre l'oposició d'un socialista. La màxima prioritat de les esquerres –segons el credo tradicional– és el benestar social i la creació d'oportunitats per als més desfavorits. I, observant l'opció de Navarro i el seu PSC, això no ho veig enlloc. Podria ser que la màxima prioritat del PSC de Pere Navarro no fos el benestar social? Tindria gens de sentit que un partit d'esquerres i 'socialista' anteposés a aquest objectiu de justícia social una lleialtat nacional i identitària amb els qui van guanyar una guerra fa tres-cents anys?
Tan sols hi ha dues possibles respostes d'aquestes preguntes. O bé és mentida que l'objectiu prioritari de les esquerres sigui la justícia social i el benestar, o bé el PSC de Pere Navarro no és un partit d'esquerres. Ep! Encara hi ha una tercera opció: que les esquerres i les dretes ja no siguin com abans i que calgui establir un eix més precís que tingui en l'un cap els partidaris del canvi i en l'altre els partidaris de mantenir l'statu quo. Però d'això ja ens vagarà de parlar-ne...
Tornant a les declaracions del cap dels socialistes catalans que han motivat aquesta reflexió, tan sols em queda dir una cosa. Senyor Navarro, la frustració de la voluntat majoritària de Catalunya serà el fracàs del futur i de la consciència. De la vostra consciència, del futur dels més desfavorits i de tot un país.
'Sense la independència no hi ha possibilitats de crear a Catalunya una política justa, honesta i regenerada' (Antoni Gaudí).
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015