Opinió
-
Per un bulevard de merda
Xavi Sarrià
23.01.2015
-
L'assassinat de Montesquieu
Pere Cardús
22.01.2015
-
Què dura un minut, a la ciutat morta
Marta Rojals
20.01.2015
-
Marine Le Pen, presidenta de la República
Joan-Lluís Lluís
19.01.2015
-
El plaer de no pagar
Andreu Barnils
18.01.2015
-
Animar Catar
Xavi Sarrià
16.01.2015
-
27-S: les coses tal com són
Pere Cardús
15.01.2015
-
No ens feu fer el ridícul mai més
Marta Rojals
13.01.2015
-
Inútil
Andreu Barnils
11.01.2015
-
Les quatre opcions del president Mas
Pere Cardús
08.01.2015
-
El meu amic Charlie
Joan-Lluís Lluís
08.01.2015
-
Quan la casta finançarà Podem
Joan-Lluís Lluís
05.01.2015
-
Visca els Tres Reis de l'Occident
Andreu Barnils
04.01.2015
Xavier Montanyà
24.05.2004
La cultura no és televisiva
L’any Dalí és un magnífic exemple de la pitjor cosa que pot donar de si la indústria televisiva. Tots els reportatges i documentals semblen tallats pel mateix patró, siguin de mitjans públics, siguin de mitjans privats: el Dalí pallasso, el que es fotia dels mitjans fent l’idiota per acabar convertit en un ésser patètic, amb problemes sexuals i una ambició malalta pels diners. L’any Dalí televisiu ha consistit a multiplicar per mil aquell Dalí que Dalí es va inventar per actuar als mitjans i aixecar la camisa als periodistes. Tots els reportatges són idèntics. El pitjor Dalí és, doncs, indestructible. És allò que en queda. S’ha ignorat el millor: l’intel·lectual, l’escriptor, el provocador, l’artista que es revoltava contra l’arteriosclerosi de la cultura catalana, el revolucionari de les idees. S’ha ignorat tot allò que no és al catecisme actual de la televisió. Quan Dalí es va inventar el Dalí pallasso, també va ser un innovador que, malauradament, ha fet escola.
La televisió és un important aparador on s’exhibeix allò que volen que siguem. Grisos i cursis, mesells, ciutadans sense dubtes ni conflictes, sense esperit crític ni inquietuds intel·lectuals, superficials, panxacontents i cofois de viure sense rumb en una realitat espessa, plana, immòbil, inalterable, de color rosa. La televisió té al·lèrgia a la cultura i por de la paraula, del discurs crític o innovador ben elaborat, dels conflictes reals del món i de les idees. S'estima més reconvertir i manipular conceptes i actituds en la ficció, fer-ho tot ben comercial, acolorir-ho, homogeneïtzar-ho, i crear indústria, que en diuen. O donar un vernís de ficció a la realitat, per tal que no sigui tan crua, prostituint la nostra història i negant els principis més bàsics del periodisme. Ja pràcticament no hi ha diferència, ni de textura ni de contingut, entre un documental històric i un serial barat.
La paraula, oimés si és crítica, no proporciona negoci. Contràriament, pot semblar paradoxal la mà de debats que es fan. Molta paraula per a no dir res, cosa fàcilment apreciable en la tria de debatents, molts dels quals són negats per a abordar d'una manera innovadora els temes de què tracten; i en l’equilibri ideològic de convidats, la qual cosa, sàviament administrada pel cronòmetre del moderador, facilita sempre la inexistència de debat o l’equilibri entre plantejaments oposats que acaben en una simple exposició o exhibició d’intencions, sense endinsar-se mai en la discussió més profunda i creativa. O provocadora. I, de tant en tant, perquè no sigui dit o per fer promoció d’un llibre, que és igual, es permet l’aparició de gent amb idees crítiques, innovadores, però amb tots els obstacles perquè es pugui expressar relaxadament. Limitació de temps (amb declaracions retallades a trenta segons no es pot argumentar res), amenitzada amb una desmesurada devoció per l’anècdota intranscendent i una col·lecció de preguntes absurdes, lleugeres, perquè l’espectador no s'ensopeixi. Noam Chomsky i Pierre Bourdieu han advertit de la dictadura del temps televisiu. Tal com s’administra, demana una capacitat de síntesi impossible. És una mena de censura molt efectiva: qui parla s’autocensura per mirar de dir alguna cosa comprensible en poc temps, i acaba la feina el periodista reduint i desfigurant allò que ha dit; o bé, si la conversa és en directe, el talla sense contemplacions, invocant el déu temps. Si s’avorta una argumentació, es mata la conclusió.
Salvador Dalí deia que els intel·lectuals catalans noucentistes confonien esportista amb espectador dels esports. Ara a la televisió es confon cultura amb consumidors de productes culturals. S'hi parla de llibres o de compactes, no de literatura o de música. I si s'hi parla de llibres o de comapctes és per pressió dels editors i la indústria; altrament, no se n'hi parlaria, perquè no es consideren temes entretinguts, espectaculars, que distreguin un monstre estrany que tots solets s’han inventat seguint les directrius dels nord-americans: l’audiència. I quan es parla de llibres o de compactes amb un escriptor o un músic, la càmera no pot estar-se quieta, es veu obligada a moure’s, a resseguir el cable del micròfon o el vol d’una mosca, per tal que l’espectador no es concentri en allò que diu l’autor, no fos cas que se li escapés una mica de literatura o de filosofia i ens l’ensopís. És una manca de respecte envers qui parla i qui escolta. I un insult inicial, de concepte, a la intel·ligència i a les capacitats cognitives de l’espectador, que és considerat, per definició, un imbecil.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015