Opinió
-
Per un bulevard de merda
Xavi Sarrià
23.01.2015
-
L'assassinat de Montesquieu
Pere Cardús
22.01.2015
-
Què dura un minut, a la ciutat morta
Marta Rojals
20.01.2015
-
Marine Le Pen, presidenta de la República
Joan-Lluís Lluís
19.01.2015
-
El plaer de no pagar
Andreu Barnils
18.01.2015
-
Animar Catar
Xavi Sarrià
16.01.2015
-
27-S: les coses tal com són
Pere Cardús
15.01.2015
-
No ens feu fer el ridícul mai més
Marta Rojals
13.01.2015
-
Inútil
Andreu Barnils
11.01.2015
-
Les quatre opcions del president Mas
Pere Cardús
08.01.2015
-
El meu amic Charlie
Joan-Lluís Lluís
08.01.2015
-
Quan la casta finançarà Podem
Joan-Lluís Lluís
05.01.2015
-
Visca els Tres Reis de l'Occident
Andreu Barnils
04.01.2015
Pere Cardús
11.09.2013
Soldats d'una causa invencible
Pensar que des que el 1659 el Tractat dels Pirineus començava a enderrocar la catedral catalana, que han passat tres segles i mig, i que no hem abandonat l’abnegada lluita, és vertiginós. Cinquanta anys després de ‘perdre el nord’, el fatídic resultat de la Guerra de Successió ens deixava sense cap protecció com a poble. La pèrdua de les estructures de poder, les lleis i la incipient democràcia catalana ens deixava despullats nacionalment. I un cos sense cuirassa és un cos en perill constant. Contra tot pronòstic, contra tots els exèrcits i poders, contra totes les lleis, hem resistit i hem sabut preservar el caràcter de poble i de nació.
És el miracle català. Són molts pocs els pobles del món que han resistit tantes envestides durant tant de temps sense estructures d’estat. El miracle és encara més sonat si observem que 350 anys després ens situem en una nova casella de sortida i estem disposats a recuperar la llibertat perduda. Tan sols la perspectiva de tres segles i mig ja ens hauria d’ajudar a relativitzar els nervis temporals del temps present. Però l’important és ser conscients del privilegi que tenim de poder viure el gran moment del començament de la recuperació de la nació catalana en la seva plenitud.
Aquest privilegi encara pren més força si recordem els molts patriotes que després d’anys de lluita i d’empènyer quan feia més pujada, no podran ser-hi perquè la mort els ha segat la llibertat quan la tenien a tocar. Jo aquests patriotes els tinc molt presents en cada passa que fem en el camí de la independència. Tinc present els meus –el Joan, el Quim, el Miquel, la Cecília, el Pere, el Cala, la Manela, el Marc...–, però també molts d'altres que, més coneguts o menys, són els veritables responsables que siguem on som.
La nostra lluita la fem pensant en els nostres fills i els nostres néts. Els volem deixar un país millor de com el vam trobar. L’objectiu profund de cada generació no és cap altre. I en aquest moment, l’única manera de deixar un país millor a les generacions futures és la independència. Ara la farem del Principat. Però a continuació s’hi afegiran les Illes, el País Valencià, la Franja i el Rosselló. Com deia Joan Sales: ‘Si uníssim totes les terres de llengua catalana i les dotéssim de totes les funcions que caracteritzen l’estat modern, prou seríem una nació; no ho serem mai si ens limitem al territori de les ex-quatre províncies i no reconquerim totes aquelles funcions. El regional-separatisme em sembla una absurditat per no dir una inèpcia o, més clarament, una animalada.’
Avui fem la Via Catalana. Anirà del Voló a Vinaròs. Una cadena humana d’aquestes dimensions és un artefacte colossal que pot esdevenir el reclam mundial per a detonar del procés d’autodeterminació d’una part del nostre poble. La Via Catalana és un organisme extraordinari que, com tots els organismes, no existiria sense cadascuna de les cèl·lules que el conformen. I aquest és el gran missatge d’avui. Si ens sabem donar la mà per allò que ens uneix com a catalans, tindrem la força per guanyar la llibertat. Tots tenim una feina a fer. Tots som necessaris. Tinguem presents avui els que ens han portat on som i que ja no ho poden viure. Actuem com a soldats que som d’aquesta causa invencible: Catalunya.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015