Opinió
-
Prendre partit
Vicent Partal
18.10.2013
-
El pas en fals
Vicent Partal
17.10.2013
-
Un desallotjament immoral
Vicent Partal
16.10.2013
-
Que el meu país no siga així!
Vicent Partal
15.10.2013
-
Refermar la tropa
Vicent Partal
14.10.2013
-
Una actuació de manual
Vicent Partal
11.10.2013
-
L'unionisme, nerviós
Vicent Partal
10.10.2013
-
Hi ha partida
Vicent Partal
09.10.2013
-
El gest de Sánchez-Camacho
Vicent Partal
08.10.2013
-
La nostra Lampedusa
Vicent Partal
07.10.2013
-
Castor: un escàndol exemplificador
Vicent Partal
04.10.2013
-
12 d'octubre. Alerta
Vicent Partal
03.10.2013
-
Preparant un altre cop d'estat
Vicent Partal
02.10.2013
Vicent Partal
15.05.2013
Una agressió que reclama respostes
Els ultres del GAV i España 2000 van cometre ahir un nou atac lamentable: van provar de sabotar l'homenatge a Vicent Andrés Estellés a Burjassot. No és pas una acció més, de les que fa repetidament l'extrema dreta valenciana, i que li són consentides. La d'ahir a Burjassot té dos components especials que cal destacar i que reclamen una resposta directa i contundent, no tan sols de la societat valenciana, sinó de la Generalitat.
En primer lloc, les agressions i protestes van començar en el moment que prenia la paraula Ramon Ferrer, president de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. Ferrer prové de la secessionista Reial Acadèmia de Cultura Valenciana i va ser proposat com a membre de l'AVL pel Partit Popular. Amb aquesta trajectòria, doncs, ningú no el pot considerar un catalanista; ningú tret del GAV, que no tan solament l'hi considera, sinó que fins i tot ja ha fet el pas d'agredir-lo.
La qüestió és saber si, precisament per això, aquest nou atemptat tindrà la resposta que cal per part de la màxima institució valenciana. Recorde que Ramon Ferrer, com a president de l'AVL, té el rang de conseller i que l'AVL és una institució de la Generalitat. Una agressió com la d'ahir hauria de motivar una reacció, finalment, del president Fabra contra España 2000 i el GAV, dos grupuscles que només mantenen vius la tolerància policíaca i el suport d'un sector del PP. Com més va amb menys seguidors, però també com més va més instal·lats en un deliri que els enfronta a tota la societat valencianoparlant.
Hi ha, tanmateix, un segon detall en els fets de Burjassot que també és important. I és precisament Burjassot. Tinc la impressió que a Burjassot, gràcies al seu admirable batlle, Jordi Sebastià, s'hi lliura una batalla decisiva per al futur del país. Sebastià no ha transigit ni un mil·límetre en l'enfrontament contra el feixisme i ha esdevingut una autèntica bèstia negra, tant per al GAV com per a España 2000. Això li ha valgut amenaces directes que, lluny d'espantar-lo, el porten a plantar cara cada dia de manera més directa i decidida als escamots extremistes.
Ahir Sebastià va fer identificar els agressors. Pot semblar anormal, però els valencians no estem acostumats que passe això. Fins ara la impunitat d'aquests grups era literalment absoluta. Ahir ho va deixar de ser. Com ho va deixar de ser el dia, fa poques setmanes, que Sebastià va impedir que es posàs una paradeta feixista als carrers de la seua ciutat.
A Burjassot hi ha en joc el fre de l'extrema dreta. I, en aquesta tasca, el batlle de la ciutat d'Estellés ha de saber que compta amb tot el nostre suport i amb tota la nostra admiració. És imprescindible de trencar la impunitat amb què aquests grupuscles s'han mogut durant decennis per la societat valenciana, reduir-los a la minoria que són i tapar-los qualsevol forma d'expressió pública. En aquest combat, la ciutat del poeta Estellés pot esdevenir bandera i senyal per a tot el país i té les condicions de ser-ho. Especialment si hi ha més ajuntaments que entenen que l'administració local pot fer molt per defensar la democràcia.
I un comentari final. Ramon Ferrer ahir va descobrir que no ets com ets, sinó com et veuen. I segurament es va quedar sorprès de veure que l'anticatalanisme malaltís i residual comença a veure qualsevol forma de valencianitat com un perill, com una expressió del temut, més que mai temut, catalanisme. Per als qui pensem que el País Valencià està preparat per a sorprendre, aquest és un signe més que indica que avancem. Ara sí.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015