Opinió
-
Repsol... i la resta
Vicent Partal
29.10.2004
-
Quan els governs van contra el parlament
Vicent Partal
28.10.2004
-
Un dia normal. Normals per un dia
Vicent Partal
26.10.2004
-
Bon cop de bit!
Vicent Partal
25.10.2004
-
A Macau, tot mirant cap a Fresno
Vicent Partal
23.10.2004
-
Pressupostos
Vicent Partal
22.10.2004
-
Alerta americana
Vicent Partal
20.10.2004
-
Imatge i legitimitat de la monarquia
Vicent Partal
19.10.2004
-
La concòrdia del tripartit
Vicent Partal
16.10.2004
-
Disbauxa a Brussel·les
Vicent Partal
14.10.2004
-
Quatre gats
Vicent Partal
13.10.2004
-
José Bono ret homenatge a un nazi
Vicent Partal
12.10.2004
-
El suport de Carles d'Anglaterra al gaèlic escocès
Vicent Partal
11.10.2004
Vicent Partal
16.10.2008
Companys i els límits de la dignitat
És una vergonya que, tres dècades després de mort Franco, el president Companys continue essent un criminal per al sistema jurídic espanyol. És trist que, tres dècades després, els governs d'aquest país no hagen aconseguit mai de fer entendre als espanyols l'excepcionalitat del cas. És lamentable que, quatre anys després, Zapatero no haja complert les seues promeses ni tinga intenció de complir-les. Però, dit tot això, és indigne que ara el nostre govern intente la via familiar per reparar el bon nom del president. És indigne perquè Lluís Companys no fou afusellat exactament pel fet de ser Lluís Companys sinó pel de ser el president de Catalunya. I aquesta perspectiva no es pot perdre mai de vista.
Puc entendre que el conseller Saura diga ara que els consellers que l'han precedit tampoc no van aconseguir res. És veritat. Puc entendre i entenc la posició de la família Companys de prestar-se a qualsevol actuació que semble que faça possible la reparació del nom del seu familiar. Però intentar que el ministre de Justícia espanyol signe un paper dient que el president va ser injustament afusellat, en comptes d'anul·lar el judici, és un error. No és gràcia allò que cal, sinó justícia. I si el govern espanyol és covard, que ho és, com a mínim cal demanar al govern català que els ho diga a la cara i no siga còmplice de tanta covardia.
La paradoxa, a més, és colossal. La Generalitat de Catalunya és l'únic vestigi de la legalitat republicana que ha arribat fins a nosaltres. Quan Tarradellas va ser reconegut (no pas proclamat) president pel govern espanyol ho va ser exactament perquè encarnava la legalitat que li havia conferit el president Irla, que l'havia rebuda del president Companys, que l'havia acceptada del president Macià. Si avui existeix la Generalitat és perquè Lluís Companys en va ser president. Si Tarradellas va ser president és perquè ho fou Companys. I si Montilla és president avui és perquè ho va ser Companys. Quina gran incongruència és, doncs, que Espanya accepte la presidència de la Generalitat com a pilar de la legitimitat democràtica del país després del franquisme i en canvi mantinga fitxat de criminal un dels presidents de la institució! Que no ho veuen que és insostenible? Que no ho veuen que això sol ja justifica qualsevol mesura excepcional que es puga prendre per a restituir, també jurídicament, la dignitat del president assassinat?
La pregunta és retòrica. És evident que ells, els espanyols, no ho veuen, ni ho veuran mai. No ho va veure Suárez, ni Calvo-Sotelo, ni González, ni Aznar. I no ho veu Zapatero. Però que ells no ho vegen no ens eximeix pas a nosaltres d'actuar amb la dignitat necessària i exigible. Cal que siga ben clar que és la dignitat de la Generalitat en la persona del seu 123è president que hi ha en joc. És la continuïtat històrica que fa que Joan Saura puga ser legalment i moralment el nostre conseller d'Interior que hi ha en joc. És l'honorabilitat del país i no solament la de la persona que hi ha en joc. Per això ningú no hauria de fer res que poguera rebaixar o entelar l'enorme transcendència de la reparació reclamada. És així de senzill i és així d'important.
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015