Opinió
-
L’oportunitat
Vicent Partal
19.11.2014
-
La finestra d’oportunitat
Vicent Partal
18.11.2014
-
Una proposta a la italiana
Vicent Partal
17.11.2014
-
PP: nervis a Barcelona, nervis a València
Vicent Partal
14.11.2014
-
De manual: Rajoy és Honecker
Vicent Partal
13.11.2014
-
Estònia o Kossove
Vicent Partal
12.11.2014
-
Els nostres vells
Vicent Partal
11.11.2014
-
Una nació poderosa
Vicent Partal
10.11.2014
-
Homage to Catalans
Vicent Partal
08.11.2014
-
Homage to Catalans
Vicent Partal
08.11.2014
-
Pas a pas
Vicent Partal
07.11.2014
-
De manual
Vicent Partal
06.11.2014
-
És a les nostres mans
Vicent Partal
04.11.2014
Vicent Partal
28.04.2014
En la política no hi ha miracles
Un article d'Andreu Barnils publicat ahir en aquest diari ha desfermat una gran polèmica. Resulta que un dels fundadors de Societat Cívica Catalana (SCC) és un carlí que ret homenatge a la División Azul, que no creu en la democràcia i que, per aquelles coses que només passen ací, és cap d'estudis del departament de Ciències Polítiques d'una universitat. Anem a pams.
Els polítics unionistes han volgut presentar l'aparició, la setmana passada, de SCC com una mena d'esdeveniment històric. Amb tota aquesta retòrica sobre la 'majoria silenciosa' de què ja vaig opinar, però també insinuant que aquesta volta els espanyolistes que s'hi agrupaven ja no eren els de sempre. Doncs han calgut molt pocs dies per a demostrar que són els de sempre, o pitjor. És a dir, bàsicament de la dreta cap a l'extrema dreta.
Perquè no es poden fer miracles i la realitat és com és. Al Principat tu et pots trobar paradetes pel carrer amb la senyera, i tant pot ser que et venguen llibres com que et demanen suport a la Creu Roja, t'oferesquen propaganda d'un sindicat o et vulguen fer comprar perfums. Tanmateix, si mai et trobes una paradeta amb la bandera espanyola és més que probable que siga de la dreta enllà. Ciutadans ja va ser un intent de fer veure que era possible una esquerra espanyolista, però la demoscòpia és com més va més contundent: Ciutadans té el mercat de vots en el PP, mentre que els del PSC fugen cap a ICV o ERC. Són els que són i per això ara gairebé sempre voten igual que el PP, no únicament en les qüestions nacionals.
Amb les excepcions que calga i que són sempre remarcables i admirables, la base de l'espanyolisme militant a Catalunya es mou de la dreta cap a l'extrema dreta. No hi ha miracles ni n'hi haurà en un futur immediat. Per això, com ja vaig explicar fa mesos, la direcció del PSC --no dic els socialistes com a tals--, acostant-se a l'espanyolisme s'acosta a l'extrema dreta. Amb qui brindava en aquella famosa foto, si no, Pere Navarro? I pitjor encara: amb qui seia Joan Rangel l'altre dia? Tenia a la vora la gent de Vox, ben satisfeta.
En política tot té un preu. Tot. I sovint no té solament preu el curt termini, sinó que pesa molt el llarg. El franquisme és un preu molt car per a l'espanyolisme. Una llosa. No perquè Espanya siga franquista, que no és el cas ni ha de ser-ho. Sinó perquè Espanya no ha fet net del franquisme i, consegüentment, el nacionalisme espanyol no ha fet net de les idees, les formes, els símbols i les manies del nacionalisme franquista. Espanya és l'únic país europeu que no ha netejat la pròpia dictadura, basada, com totes, en una idea essencialista de la pàtria que fins i tot dècades després és ben visible. Un possible espanyolisme obert, demòcrata, respectuós amb la diferència i inclusiu no és possible mentre no es condemne socialment la dictadura i els seus apèndixs. I aquest és el drama per als qui, sense voler de cap manera el franquisme ni tot allò que significa, volen continuar, molt legítimament, dins Espanya.
No tinc cap dubte que molts catalans, potser la majoria i tot, acceptarien un projecte democràtic espanyol com a propi. Ho van fer als anys vuitanta i noranta, quan Aznar encara no havia tret a passejar els dimonis sociològics i polítics de la dictadura, amb què malmeté el delicat equilibri de la transició. Ara, però, tenen massa poc temps per a canviar una realitat massa consolidada. I quan, diguem-ho clar, proven d'enganyar-nos sempre acaba apareixent un Barnils qualsevol i posant les coses al descobert...
Mail Obert
-
La ignorància del rei
Oriol Izquierdo
27.07.2015
-
Parla amb la teva àvia (i II)
Andreu Barnils
26.07.2015
-
Sean Scully a Santa Cecília de Montserrat
Mercè Ibarz
25.07.2015
-
L'exemple de la ILP per l'habitatge: desobeir i avançar junts
Bel Zaballa
24.07.2015
-
No és ignorància: és cinisme i mala fe
Pere Cardús
23.07.2015
-
L'escepticisme jacobí lleument esquerdat
Joan-Lluís Lluís
22.07.2015
-
Peix al cove ‘reloaded’
Marta Rojals
21.07.2015
-
A Grècia, dos assassinats
Andreu Barnils
19.07.2015
-
La llista independentista: un artefacte imbatible?
Pere Cardús
16.07.2015
-
La meva llista civil per la independència
Bel Zaballa
15.07.2015
-
#cimeraindepe, minut i resultat
Marta Rojals
14.07.2015
-
Ara és l’Hora: la candidatura del sí-sí
Oriol Izquierdo
13.07.2015
-
Amb sense president
Andreu Barnils
12.07.2015
-
Fills de l’exili, de les migracions, de l’educació
Mercè Ibarz
11.07.2015
-
Si #TV3noemrepresenta, qui ho farà?
Marta Rojals
07.07.2015
-
Lluís Llach, el Camp Nou i una fam de trenta anys
Joan-Lluís Lluís
06.07.2015
-
Joan Herrera, al divan (II)
Andreu Barnils
05.07.2015
-
Salvador Iborra, no és cosa nostra
Roger Cassany
04.07.2015
-
La llista electoral que pot passar la prova de l'ànec
Pere Cardús
02.07.2015
-
Orwell 2.0, o digues-me què cliques i et diré qui ets
Bel Zaballa
01.07.2015
-
'Indepe' amb mar de fons
Marta Rojals
30.06.2015
-
La resposta
Oriol Izquierdo
29.06.2015
-
Joan Herrera, al divan
Andreu Barnils
28.06.2015
-
40 anys de tot allò, 30 d’això
Mercè Ibarz
27.06.2015
-
El mètode per a sumar els 'sí se puede' a la independència
Pere Cardús
25.06.2015