Opinió
-
Blanca Rivas (CGT): 'Fins que no ens adonem que el sistema no funciona sense nosaltres no ens tindran en compte'
Blanca Rivas
29.03.2012
-
Manel Perlada (UGT Illes Balears): 'La conflictivitat va creixent, també les mobilitzacions'
Joan Vila
29.03.2012
-
Gabriel Bibiloni: 'El govern balear vol destruir la bona convivència i la pervivència de la identitat del país'
Gabriel Bibiloni
16.03.2012
-
'Per biografia i per caràcter, Teresa Pàmies era diferent a tots els altres escriptors'
Xavier Folch
13.03.2012
-
Diego Gómez: 'Sense immersió no hi haurà més normalització'
Diego Gómez
13.03.2012
-
Salvador Cardús: 'Qui un dia es lleva independentista, mai més no se’n va a dormir autonomista o federalista'
Salvador Cardús
09.03.2012
-
Màrius Serra: 'Ara han estat tres famílies, demà poden ser un parell més'
Màrius Serra
08.03.2012
-
Josep Bargalló: 'S'obre una escletxa que s'ha d'impedir que s'eixampli'
Josep Bargalló
08.03.2012
-
Carme Laura Gil: 'La resolució obre la porta a trencar el model educatiu i la cohesió social'
Carme-Laura Gil
08.03.2012
-
Bernat Puigtobella: Una mala traducció d'una mala traducció
Bernat Puigtobella
06.03.2012
-
Marta Ter: 'El frau s’ha comès amb mètodes diferents'
Marta Ter
05.03.2012
-
Vladímir Putin, part de la solució o del problema?
Marta Ter
04.03.2012
-
Karel De Gucht: 'ACTA: realitat i ficció'
Karel De Gucht
01.03.2012
Albert Pont
12.08.2014
El valor de la capitulació
Aviat tornarem a omplir els carrers de Barcelona. Quin goig! Però em pregunto si sabem realment què commemorem. No som al carrer per recordar una derrota militar, sinó l'acceptació d'unes capitulacions que mai no foren respectades. Castella aconseguí amb enganys allò que no pogué aconseguir amb les armes. I, finalment, no va respectar ni vides, ni honors, ni hisendes. Però una cosa és commemorar l'11 de setembre de 1714 i una altra molt diferent és reeditar-lo tres-cents anys després.
Sempre he dit que, per a l'Espanya castellana (si és que en queda cap altra), la voluntat de negociació és concebuda com un símptoma de debilitat. I davant la més mínima mostra de feblesa, l'elit d'un poble èpic que creu haver governat el món no pot fer la menor mostra de compassió: Roma no paga traïdors.
La sortida de l'armari d'alguns dels més grans prohoms de la política catalana respon a una calculada estratègia d'immolació pública. És comprensible pretendre un compromís amb el botxí mateix, a la recerca d'un mal menor: salvar els fills i el llegat. Tanmateix Espanya no el complirà mai, i menys encara quan ja ets home mort.
Mai no m'ha agradat jutjar el comportament humà. Ho trobo d'una baixesa moral insofrible. Per tant, em limito a contemplar l'escena amb la perspectiva que aporta l'estratègia. La finestra d'oportunitat que ens havia de permetre de fer realitat la independència pacíficament i democràtica ja porta dos anys oberta. Però, tinguem-ho clar, no romandrà oberta eternament. Ara el temps hi juga en contra. Espanya recorre novament a l'estratègia del desgast i la divisió. Serà molt complicat gestionar l'opinió pública si els nostres representants accepten renunciar al compromís del 9-N a canvi de la vana promesa d'unes futures plebiscitàries, que tampoc no es veuran amb cor de complir. L'estat espanyol també les impugnarà. Els nostres representants no poden gestionar cap més derrota, per portar-nos a vés a saber quina altra batalla futura. A la primera topada, el procés quedarà qüestionat per la permanent incertesa que debilita els esperits i corromp les voluntats. Si la decisió ja és presa, i no tinc cap dubte que és així, hem d'anar a totes, sense cap més demora.
Ara per ara, el gran repte del procés és fer que mantinguem la moral alta i aconseguir portar tota la pressió al camp contrari. Allargant el procés, no aconseguirem ni l'una cosa ni l'altra. És més, davant la igualtat de forces, correm el risc d'entrar irremeiablement en una confrontació permanent.
I tanmateix, Espanya ens guanya magistralment en el camp de la propaganda (i en algun altre). Té un cert mèrit aconseguir vincular els escàndols financers i polítics d'una família de prohoms catalans amb el procés sobiranista, quan de fet, no hi ha res més lluny de la realitat. Pujol ha estat un dels grans símbols de Catalunya, sí, però de la Catalunya autonòmica, de la Catalunya del peix al cove; d'aquella regió del nord-est peninsular que cercava el seu encaix en una Espanya que vivia una esperpèntica revetlla permanent, per acontentar l'alta burgesia del Principat. Però, en el fons, és el Sazatornil que aconsegueix penetrar a les clavegueres de l'Espanya més castissa, per fer-hi carrera i fer-se l'amo del col·lector més gran. I així ho demostren les connexions d'aquest cas amb empreses de l'oligarquia més espanyolista. És l'ombra d'un passat que volem deixar enrere per no tornar a repetir. En definitiva, Pujol és l'últim símbol de l'Espanya tardofranquista de la qual ens volem independitzar.
I per això, malgrat tot, hem d'estar contents. Quants símbols de la indissoluble unitat d'Espanya encara deuen quedar per a purgar?
Per aquest motiu, mai no he estat tan convençut com ara: hem de destruir Espanya. No em mal interpreteu. Vull dir que ara tenim l'oportunitat de fer foc nou, de reconstruir les estructures d'estat. És més, tenim l'obligació moral d'assentar els fonaments, no d'un Estat, sinó d'un nou model d'estat, capaç d'aprendre dels errors i de corregir-los. Capaç d'arrelar ben lluny de les corrupteles i intrigues de la cort. Capaç de garantir el servei públics dels polítics i la independència del poder judicial. Un estat dissenyat pels ciutadans. És per això que som al carrer.
Es fa urgent crear un govern de concentració tan ampli com es pugui. Davant la nostra unitat i fortalesa, a Espanya no li quedarà més remei que consentir la consulta i, a desgrat, claudicar davant la democràcia i acceptar les condicions de la seva capitulació.
Albert Pont, president del Cercle Català de Negocis
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015