Opinió
-
Maria Folch: 'Ens haurem tret de sobre Berlusconi quan es mora'
Maria Folch
26.02.2013
-
Neelie Kroes: Per un ciberespai lliure i segur
Neelie Kroes
23.02.2013
-
Antonio Franco: Egunkaria no és una qüestió de periodistes
Antonio Franco
20.02.2013
-
Joan Ribó: 'El que ha passat a Mallorca és un joc de xiquets comparat amb el que s'ha fet ací en València'
Joan Ribó
20.02.2013
-
Retalli'm el sou, senyor Mas (-Colell)
Lluís de Yzaguirre
18.02.2013
-
#16F: aturem la guerra (immobiliària)
David Fernàndez
16.02.2013
-
Octavi Monsonís: 'La sensació de viure en un estat feixista era total'
Octavi Monsonís
15.02.2013
-
Pau Alabajos: La Primavera Valenciana va marcar un precedent: no ens deixarem aixafar mai més
Pau Alabajos
15.02.2013
-
Biel Mesquida: Els sacrificats de Calvià
Biel Mesquida
13.02.2013
-
Rafa Xambó: Els qui han enfonsat RTVV es queden als seus llocs de treball
Rafa Xambó
09.02.2013
-
Ernest Benach: No hi ha remei, no hi ha cap solució que no passi per la independència
Ernest Benach
09.02.2013
-
La llengua (oficial) de l'1%
Marçal Girbau
07.02.2013
-
La lenga (oficiala) d’1%
Marçal Girbau
07.02.2013
Oriol Izquierdo
25.08.2014
Oriol Izquierdo: 'La bola de vidre'
Cada dia em fan més gràcia tots aquests que afirmen amb vehemència que el 9-N no votarem. Que tothom ho sap. Que ja n'hi ha prou d'enganyar-se i d'enganyar. No en diré noms, perquè només són l'anècdota del fet, i perquè és segur que a cadascú n'hi vindrà algun al cap sense voler entre el reguitzell de polítics, opinants, amics, veïns i saludats que coneix o sent. Els noms són l'anècdota, dic; el fet, pretendre discutir sobre allò que haurà passat com si fos segur que passarà. Com si ja hagués passat. I no. El futur no és un fet donat sinó, per definició, un espectre de possibilitats. Fets potencials. Que són sempre, per força, en tant que possibles, diversos; més d'un. I incògnites. Sempre.
Em corregeixo: no em fan gràcia --de fet, m'irriten-- tots aquests que donen per fet que el 9-N no votarem. I que, donant-ho per fet, ens arrosseguen a discutir sobre tot el que farem en no haver pogut votar. Que si plans B, que si la frustració que ens haurem d'empassar, que si tomba i si gira. Com si no hi hagués res més a considerar primer. Per exemple, sobre què és a l'abast de cadascun de nosaltres fer o deixar de fer per ajudar a fer possible i viable el 9-N. Vaja, com si no hi hagués feina a fer per construir el camí cap al 9-N. Un camí que no hem fet mai abans i que no s'ha traçat per endavant. No, quan es dóna per fet que el 9-N no serà, se'ns empeny a renunciar-hi. I això sí que no.
Em torno a corregir: perquè no m'irriten, no, m'exasperen. M'exasperen del tot tot els qui basen la discussió i l'acció política en la --diguem-ne-- premonició. La premonició no té res a veure amb el projecte. Ni amb la utopia, ni tan sols amb el possibilisme. Ni, encara menys, amb la informació. La premonició és una pura fantasia. Especulació.
Per això, resulta inversemblant que tants periodistes, cada vegada que entrevisten una persona amb responsabilitats en la cosa pública, s'obstinin a demanar-li què passarà el 9-N. Què creu que passarà i què farem si no hi ha 9-N. És inversemblant i exaspera. Perquè és irrellevant el que ningú, per més eminent que pugui ser la seva posició, pugui creure que passarà. Perquè es pot demanar quin és el projecte propi, com es pretén dur-lo a terme, què es pensa dels projectes dels altres i, fins i tot, com s'hi pensa fer front. Però no, mai, en cap cas, què passarà. Què creu que passarà. Com si ja estigués escrit. Com si el futur fos una qüestió de fe. Com si fos un dret saber-ho. I saber-ho per endavant. No, saber el futur no és un dret. Si de cas, hi ha una obligació: la de fer tots els possibles per construir-lo d'acord amb els propis projectes, les pròpies esperances i les pròpies il·lusions. I anar-hi anant amb paciència i convicció. Fins que el pas del temps en faci, del futur, present i, de seguida, passat. I, aleshores sí, el puguem analitzar, avaluar. I, així, a més, revisar el projecte, l'esperança i la il·lusió. Per continuar fent camí. Per anar guanyant el futur. Sempre obert i ple d'incògnites.
No, ningú no té una bola de vidre. Ningú no pot assegurar què passarà abans no passi. I compte: quan el que sigui que passi hagi passat, no tindrà cap mèrit dir: veieu, jo ja ho deia, ja ho vaig dir. Perquè no s'ha tractat mai d'endevinar-ho. Perquè això no és una juguesca. Perquè ni quan els fets ja siguin un fet no es podrà dir que confirmen una premonició d'aquestes. No donaran la raó a qui l'hagi afirmada amb vehemència. Per més que en vulgui presumir.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015