Opinió
-
Joan Josep Isern: 'Viure (és a dir, recordar). Les memòries d’infantesa de Joan F. Mira'
Joan Josep Isern
10.10.2013
-
Xavier Solano: 'Moore, el ministre britànic demòcrata'
Xavier Solano
09.10.2013
-
Pau Alabajos: 'Tres-cents seixanta-quatre'
Pau Alabajos
09.10.2013
-
Miquel Àngel Tortell: 'La llavor ja és sembrada, ara cal anar-la regant'
Miquel Àngel Tortell
08.10.2013
-
Neus Cabot: 'La batalla continua, el TIL no s'aplica'
Neus Cabot
08.10.2013
-
Etiquetes que fan mal
Carmen Pérez
08.10.2013
-
L'ordinalitat de Sánchez-Camacho
Pere Aragonès
07.10.2013
-
Set anys sense Anna Politkòvskaia
David Figueres
07.10.2013
-
Resposta a l'article Estètica i poder de Jordi Llovet
Ramon Vilardell
05.10.2013
-
Carta oberta a Duran i Lleida: 'Els docents no mengem merda'
Albert Sales
04.10.2013
-
Maria Antònia Font: 'Fer llistes negres d'alumnes és il·legal'
Maria Antònia Font
04.10.2013
-
Iñaki Aicart: 'Fer llistes negres és una manera de continuar la coacció'
Iñaki Aicart
03.10.2013
-
Carta a Duran: 'No li consento que doni lliçons des de l'habitació del Palace'
Sílvia Casola
03.10.2013
Assumpció Maresma
05.11.2013
President, no malbarateu una Medalla d'Or
Si Max Cahner va tenir la mala sort de morir-se mereixent una Medalla d'Or que no li havien donat, seria bo que les paraules que es van dir ahir en el lliurament pòstum no fossin malbaratades pels focs d'artifici d'un acte de saló, ni que sigui el Sant Jordi del Palau de la Generalitat. En un moment políticament tan transcendent com el que vivim podria semblar que tot el pes ha de recaure en la balança de l'objectiu final. La resta, pot esdevenir un anar fent, bé perquè no hi ha diners, bé perquè no tenim temps per a coses menors. No vivim en el 'tot s'hi val', però sí en el 'no mirem gaire prim'. Seria bo que fos a l'inrevés, perquè algunes de les bases del país que volem les podem posar ara, sobretot en el món de la cultura. I és això que fa preguntar-nos: si el president Mas pensa que Cahner ha de ser un referent, un exemple per al jovent, per què no ho és per al seu govern?
Aquests dies s'ha dit que Cahner era tossut, que tenia un caràcter difícil o que era massa poc poruc. Però Cahner, sobretot políticament, era un home coherent. El seu pensament, les seves paraules s'adeien amb allò que feia o predicava. Un estrany valor, que segur que anirà pujant en consideració, sobretot perquè com més va més escasseja. Si els qui manen creuen que Cahner va fer molt bé de treballar pels Països Catalans, des de l'edició de 'Nosaltres, els valencians' fins a la política cultural com a conseller, per què el govern actual s'allunya cada vegada més de les iniciatives de fora del Principat que promouen la llengua catalana i les deixa a la mà de Déu, com si fossin empestades. Per què si Cahner és un referent per al president, el seu govern crea un Premi Nacional de la Generalitat de literatura castellana, cosa que desfà la feina feta durant anys i que va tenir el punt culminant a Frankfurt, on la cultura catalana va ser present en majúscules? Per què si reconeix la importància de la cultura de l'excel·lència deixa que l'Any Espriu se celebri sense que Raimon hi tingui el pes que li pertoca? Per què no tenen en compte la creació i volen fer-nos creure que tot és indústria cultural? Per què s'ha permès --aclucant-se d'ulls-- que Edicions 62, una de les obres més importants impulsades per Cahner, quedés en mans de Lara?
De preguntes, n'hi podria haver moltes. Això són únicament suggeriments. No podem viure una contínua dissociació entre el discurs i els fets. Ara que dels errors també en volem fer virtut, potser la Medalla d'Or a Max Cahner podria ser una bona oportunitat per a començar a fer una política cultural que abandonési el món eteri, l'ambigüitat i la superficialitat, autèntiques eines de destrucció.
Ahir van ser homenatjats dos homes savis, empeltats d'arrels semblants i amb maneres de fer diferents. No sabem si l'atzar o la voluntat van ser la causa d'aquest homenatge compartit a Max Cahner i Oriol Bohigas. Sigui com sigui, algun profit afegit se'n pot treure. Barcelona i Catalunya van anar de bracet i dos mons es van tornar a ajuntar. Dues visions van convergir en respecte i en obra. La paraula 'patriota' no hi va desdir, ni en modernitat, ni en cultura. I va tornar a ser pronunciada en llibertat, sense escarn. Durant un temps hi va haver qui va voler separar aquests mons i excloure la catalanitat de la modernitat. No se'n va sortir. Però hi va haver danys, i l'obra de Cahner com a conseller en va ser una de les víctimes. Això que ara són elogis llavors eren retrets. Per això cal que s'acabi la dissociació entre fets i paraules. No podem deixar espai al cinisme.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015