Opinió
-
De Patrimoni de la humanitat i de prioritats
Montserrat Serra
31.05.2014
-
Josep Roca-Pons, gramàtic compromès
August Bover
29.05.2014
-
El fals debat de la presència d’ERC al govern
Francesc-Marc Álvaro
27.05.2014
-
It makes a difference
Liz Castro
25.05.2014
-
Tot i la imperfecció, s'ha de votar
Liz Castro
24.05.2014
-
What do they want, violence?
Pere Cardús
23.05.2014
-
Tenim el dret de l'oblit?
Joan Jofra
21.05.2014
-
Brighton 1964, cinquanta anys després
Albert Gil
20.05.2014
-
Miquel Calçada: 'La intencionalitat política del tancament de canals de TV3 és evident'
Miquel Calçada
19.05.2014
-
'Tots els colps al País Valencià eren avisos a Catalunya'
Rafa Xambó
19.05.2014
-
Jo no estic crispat, i tu?
Jordi Domingo
19.05.2014
-
El masclisme a l'espanyola
Mireia Canals
17.05.2014
-
Gràcies, Capità, aka “There will never be another”
Kevin Williams
16.05.2014
Grup GELA
27.10.2014
El silenci
El debat generat arran de la cinquena pregunta de la Gigaenquesta i, sobretot, de les respostes que proposa, ha remogut un fons aparentment estancat, que és la qüestió de la llengua (i les llengües) en la Catalunya independent. Des que Artur Mas (no sabem si CiU) i Oriol Junqueras (no sabem si ERC) van anunciar el futur estatus de cooficialitat —amb tots els matisos que es vulgui— de català i castellà, sembla que tant els dissidents com els aquiescents van preferir no remoure el tema i deixar-lo per a 'més endavant'. I val a dir que fins i tot la confusió que propicien les respostes sembla una conseqüència d'aquest silenci sobre la qüestió.
Però la llengua és una part indestriable de la nostra societat i és ben anòmal que no formi part del debat. Quan es parla de com serà aquesta Catalunya, es parla d'economia, de lleis, de relacions amb els altres països, però de com serà la planificació de la llengua —o les llengües— d'aquest país, no n'hem tornat a parlar. L'anomalia s'agreuja si tenim present que tots els aspectes relatius a la llengua són objecte de debat constant en la Catalunya d'abans de la independència. I, cosa que és més important, tenim la responsabilitat de preservar una llengua —el català— que és la que s'ha generat en aquest territori i que no mostra pas una vitalitat que ens permeti d'anar fent sense preocupar-nos-en.
En aquesta situació, té sentit optar per una societat bilingüe? Podem no tenir-ho en compte, però la història és tossuda i ens mostra que el pas previ de tots els processos de substitució lingüística és la bilingüització de la societat. El motiu és prou senzill: ningú no pot deixar de parlar una llengua si no en té una altra a disposició; per tant, no hi ha substitució si no hi ha bilingüisme. I no es coneixen societats bilingües que no hagin acabat en substitució. Però el bilingüisme és tan addictiu que, a casa nostra, ha aconseguit que fins i tot ens oblidem que, oficialment, som trilingües. No hauríem de pensar quina sortida tenim que no sigui el bilingüisme, o la cooficialitat de dues llengües?
I potser la primera qüestió que hauríem de respondre és si ens cal cap llengua oficial. Serveix de res l'oficialitat? Per a imposar la llengua segur que sí, però és això el que volem? I, d'una altra banda, tampoc no hi ha casos de llengües en procés d'extinció que s'hagin recuperat gràcies a l'oficialitat. De fet, a les llengües dominants l'oficialitat no els cal, i a les subordinades no els serveix de res.
Però la cosa més inquietant d'aquest silenci és l'oblit de les moltes llengües dels catalans, com si no tinguessin res a veure amb el nostre futur. El GELA ha defensat sempre que si hem de tenir en compte aquestes llengües és perquè són el passat del nostre futur: en el passat familiar de molts catalans hi haurà llengües de tot el món i aquest futur depèn de com les tractem ara. De veritat volem començar una aventura tan engrescadora com la independència ignorant la contribució de més del 10% de la població? Perquè hi ha una cosa que és prou clara: de la mateixa manera que si ara anem perdent la llengua som nosaltres que la deixem perdre, si la recuperem serem tots que l'haurem recuperada, i aquest sí que és un bon fonament per al futur: aconseguir que el català sigui la llengua de tots perquè hem fet nostres les llengües de tots.
I en aquest debat no es pot eludir, és clar, el paper del castellà. Hi ha un altre fet que no podem passar per alt: només podem restablir l'equilibri lingüístic amb la col·laboració dels parlants de llengües majoritàries. Si no és així, la tasca és inabastable. A vegades sembla que si s'evita el debat és per la desconfiança en la reacció dels catalans que tenen el castellà com a primera llengua. Però ser parlant d'una llengua majoritària no et fa un imperialista si no ho vols ser, i no hi ha cap motiu per a no creure en el compromís de tots aquells que han lluitat per la independència, parlin la llengua que parlin. Potser allò que cal és donar la informació perquè el compromís tingui fonament. I, sobretot, no perdre la memòria: quants catalans que tenen el castellà com a primera llengua han fet seu el català, l'han transmès als seus fills i han estat un factor decisiu per a preservar-lo? Podem menystenir ara aquesta contribució decisiva?
Una cosa és evident: per a conviure sense renunciar a la diversitat ens cal trobar maneres alternatives, comunitats arreu del món que se n'han sortit. Per què no ho podríem fer nosaltres? Per què no podríem revitalitzar el català fent-ne l'eix de la reciprocitat i l'intercanvi? A favor nostre hi tenim moltes coses: les llengües són transmissibles i acumulables, no ens cal renunciar a res per a adquirir-ne de noves. I també tenim a favor la il·lusió del moviment i això ara és crucial: la història et pot donar noves oportunitats, però les llengües, un cop han desaparegut, ja no tornen a ser mai més el que eren. Si el fet lingüístic queda exclòs d'aquest moment únic, nosaltres serem els responsables d'haver deixat perdre aquest tret tangible que ens identifica sense excloure. Per totes les comunitats que han perdut la llengua, per tots els catalans parlants de llengües amenaçades i perquè hem de ser conscients que pocs pobles s'han trobat les oportunitats que ens hem trobat nosaltres, trenquem el silenci.
Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades (GELA)
(Mònica Barrieras, Pere Comellas, Montserat Cortès-Colomé, Alicia Fuentes-Calle, M. Carme Junyent )
Entrevistes publicades a VilaWeb M. Carme Junyent:
Carme Junyent: 'No ho fem bé. El català no té el futur assegurat'
Carme Junyent: 'Que s'acabi aquesta comèdia de desdoblar en masculí i femení'
Carme Junyent: 'Jo no faria servir el concepte llengua oficial'
A Núvol:
Carme Junyent: “L’autobiografia lingüística és una eina per a la recerca”
Per què es moren les llengües?
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015