Opinió
-
Mas would give up top spot on the party list if CiU and ERC agree on joint candidacy
Francesc-Marc Álvaro
27.06.2014
-
Mas renunciaria a ser cap de llista si CiU i ERC pactessin una candidatura
Francesc-Marc Álvaro
27.06.2014
-
Guanyem Barcelona: per un grapat de regidors
Gerard Horta
25.06.2014
-
Terra fèrtil
Assumpció Maresma
16.06.2014
-
Les darreres ignomínies de la fi del PP
Rafa Xambó
11.06.2014
-
Felipe de Borbó: Xàtiva no oblida
Josep Albinyana
10.06.2014
-
Building a tower to democracy
Liz Castro
09.06.2014
-
Fem pinya per votar la nostra independència
Quim Torra
08.06.2014
-
Iguals davant la llei? No, gràcies!
Lluís de Yzaguirre
04.06.2014
-
Què hi fem, en aquesta república?
Marta Serra
04.06.2014
-
A Catalunya el primer Borbó va ser Felip V i l'últim serà Felip VI
Armand de Fluvià
02.06.2014
-
Can Vies: potència simbòlica i emmascaraments del poder
Gerard Horta
01.06.2014
-
Mas es menja els altres 'marrons'
Amadeu Carbó
01.06.2014
Francesc-Marc Álvaro
16.11.2013
Gaziel va morir sent immoderat
Vivim temps en què determinats sectors intenten edificar falses realitats a partir de la repetició de paraules-fetitxe. L’operació té mala intenció però destil·la una ingenuïtat entendridora basada en actuar a començaments del segle XXI com s’actuava durant el segle passat. I basada també en la creença pueril que la gent és idiota i que l’omnipresència d’un missatge construït sobre el no-res podrà dissoldre, frenar o trencar un moviment tan actiu com el que avui reclama la independència de Catalunya. La paraula clau d’aquesta ofensiva retòrica i mediàtica és 'moderació'. Qui s’atribueix el poder de designar 'els moderats' pretén, també, tenir la darrera paraula sobre el que li convé a Catalunya, El truc és tan obvi que fa mandra haver-lo de subratllar: qui no porti l’etiqueta de 'moderat' oficial serà condemnat automàticament per aquells que amaguen els seus interessos de part sota la capa del suposat sentit comú i una inexistent tercera via.
A l’hora de voler identificar la moderació amb la renúncia al projecte d’una Catalunya independent, s’hi val tot. També convocar els morts perquè sembli que et donen la raó des del més enllà. Un dels morts més violats i desfigurats en els darrers dies és el periodista i escriptor Agustí Calvet, més conegut pel pseudònim de Gaziel. De qui fou gran cronista i mític director de La Vanguardia els anys vint i trenta, ara s’elogien i esmenten només els textos escrits durant la II República, per intentar demostrar que el nostre present és idèntic al nostre passat. I no ho fa només Francesc de Carreras, conegut ideòleg del partit Ciudadanos, el mateix que va qualificar de boig Artur Mas. També ho fan aquells que, profetes de la moderació de fum i del diàleg sord, no poden amagar un fàstic profund quan comproven que la nova majoria social sobiranista ha sorgit al marge de les seves previsions i auguris, la qual cosa ha posat en evidència la fi d’una llarga hegemonia ideològica i generacional que va covar-se durant la transició democràtica.
El mètode consisteix a agafar el Gaziel que veia venir el desastre de la guerra civil i vendre’l com a pronòstic aplicable als nostres dies. L’assumpte, a més de ser intel·lectualment impresentable, és moralment vomitiu. Però es fa amb total impunitat. Per això citen els articles de Gaziel que anunciaven amb lucidesa la fi tràgica de la República o els que feien èmfasi en els errors greus dels polítics d’aquell moment. Per sort, alguns hem llegit tot Gaziel i sabem que aquell insigne escriptor va tenir moltes vides i que, gràcies al franquisme i a les putades d’uns i altres, va adonar-se, finalment, que Espanya no tenia solució.
Alerta: no dic que Gaziel –que havia estat durament atacat per molts catalanistes- es convertís en separatista després de la guerra civil, òbviament. Si jo fes això, seria tan criticable com aquells que critico en aquest paper. Dic una altra cosa, més important: Gaziel, després de predicar incansablement la reforma i la concòrdia, va morir profundament desenganyat i descregut sobre Espanya i les seves classes dirigents. Els seus textos de postguerra ho demostren. Va morir sent molt poc 'moderat', a ulls dels que ara donen carnets de 'moderació'.
Permeteu-me que reprodueixi un fragment del seu imprescindible llibre de memòries Meditacions en el desert (1946-1953), escrit sota la dictadura, en obligat exili interior. El podeu llegir perfectament com un retrat del nostre present, com asseguren alguns que cal llegir els seus articles del 1934: 'A les famílies típicament castellanes o pastades espiritualment per la mentalitat de Castella, encara avui dia l’ideal és viure sense fer res i amb el major 'rumbo' possible. El noble ric és l’exemplar perfecte de l’home. I, quan la riquesa gratuïta falla, les tres maneres de viure segons aquell ideal són: la milícia, la clerecia i la burocràcia. Totes tres coses van a càrrec de l’estat. Ingressant en qualsevol d’aquests estaments públics es pot viure, no pas amb la suor del front propi, sinó amb la del 'contribuyente': l’industrial, el comerciant, el treballador; tota la gent tinguda per poca cosa, precisament perquè sua'. Vet aquí una de les bases del conflicte entre els poders d’Espanya i la societat catalana, cansada de pagar, rebre poc i ser insultada constantment. La gent catalana que sua ha dit prou i vol votar. El diagnòstic de Gaziel és d’una actualitat espaterrant. Només cal pensar en l’escàndol de Bankia o en com el PP i el PSOE s’han repartit de manera clientelar i sense manies organismes públics i grans empreses privatitzades a mida.
La desconnexió mental que molts catalans hem fet de l’Espanya oficial parteix del desengany i de la consciència raonada del greuge. El Gaziel emmordassat de la postguerra va caure del cavall i va entendre perfectament que Espanya era un mal negoci, ho escriu amb d’altres paraules en pàgines d’una duresa que no agrada els falsos moderats d’avui. Ell ho va constatar amargament, però no va anar més enllà de la queixa. Nosaltres, ara, podem passar de la queixa a la construcció d’un nou país.
Francesc-Marc Álvaro
(Article publicat a la revista Esguard)
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015