Opinió
-
Arcadi Oliveres: Botín, un cacic a la cúpula absoluta del poder
Arcadi Oliveres
10.09.2014
-
La manca de legitimitat d’Espanya per a governar Catalunya
Oriol Vidal-Aparicio
10.09.2014
-
Medicaments que maten i crim organitzat
Joan-Ramon Laporte
09.09.2014
-
El Cervantes i la memòria històrica
Joan Ramon Resina
07.09.2014
-
Un dia a Amsterdam amb Albert Sánchez Piñol
Martí Estruch Axmacher
05.09.2014
-
El pre-feixisme dels populars valencians
Josep Bermúdez
04.09.2014
-
El poder real de Juncker
Aleix Sarri
03.09.2014
-
Un nou curs de lluita per la nostra escola
Vicent Maurí
03.09.2014
-
Catalonia: the conflict is democratic, not nationalistic
Eduardo Reyes
02.09.2014
-
Solidaritat occitanista amb los catalans
Patrici Pojada
02.09.2014
-
Solidaritat occitanista
Patrici Pojada
02.09.2014
-
Granets de sorra petits i variats
Liz Castro
29.08.2014
-
John Adams (lliçons per a independentistes)
Enric Vila
29.08.2014
Aleix Sarri
20.04.2015
El dilema de Tsipras
Passen les setmanes i, sota una aparença d'una certa calma, la crisi grega es va enquistant. Les posicions no s'acosten, i malgrat que la histèria sobre una sortida de Grècia de l'euro ha baixat força, aquesta possibilitat s'acosta perillosament.
La setmana passada Tsipras va anar a Rússia. No hi va demanar diners perquè sap que Putin no en té. Encara que volgués, amb les sancions europees i la caiguda del preu del petroli seria impossible per a la Mare Rússia de prestar (amb grans possibilitats de no recuperar-los) els 50.000 milions que necessita Grècia durant els anys vinents. Per una altra banda, si Grècia utilitza el dret de vet per posar fi a les sancions russes, la relació amb la resta d'Europa encara es podria enverinar més (i Tsipras ho sap).
Grècia ha pagat els 450 milions que havia de tornar a l'FMI la darrera setmana, ha emès 1.250 milions als mercats en deute a curt termini i segurament encara podrà pagar les factures fins a final de mes. Però més enllà el panorama s'enfosqueix.
Els pagaments que haurà de fer Grècia aquests mesos passen de 10.000 milions només en el cas del BCE i 2.500 a l'FMI, més enllà de la complicada missió de trobar compradors per a refinançar els 5.700 milions de deute a curt termini que venç durant el 2015. La caiguda de l'activitat econòmica i del cobrament i recaptació d'imposts aquests darrers mesos, sumada a la fugida de dipòsits en massa, agreugen el problema.
Grècia podrà pagar tota sola? La resposta probablement és que no. D'aquí ve que per a Tsipras sigui fonamental un acord amb l'eurozona (que sembla descartat abans del dia 11 de maig, segons fonts de la Comissió Europea). L'alternativa no és plaent: la previsible fugida de capitals obligaria a imposar controls de capitals com a Xipre i probablement també caldria introduir una moneda paral·lela (Varoufakis ja va teoritzar sobre la qüestió fa cosa d'un any) per a fer els pagaments corrents del govern. En una hipòtesi com aquesta, la sortida de l'euro podria esdevenir inevitable.
Desgraciadament, i malgrat que en aquest assumpte cap actor no vol que Grècia surti de l'euro, és una possibilitat que encara apareix a l'horitzó. Tsipras es troba en un atzucac. Per un costat ha d'arribar a un acord amb Europa i, per tant, ha de presentar un programa de reformes estructural complet i que pugui ser acordat amb els socis de la zona euro per a desencallar el lliurament de 7.000 milions del rescat que li servirien per a pagar factures fins al juny. Pactar un tercer rescat (o contracte, com en vulgueu dir) fins i tot faria possible que Grècia es beneficiés de les compres de deute públic del BCE i reduís molt la seva prima de risc.
Per una altra banda, qualsevol acord amb Europa ha de ser assumible per al propi partit, amb una facció euroscèptica molt forta que ja ha fet que quasi la meitat de la direcció de Syriza voti contra la línia negociadora de Tsipras, i amb personalitats com Costas Lavapitsas, l'altre economista estrella del partit que s'ha pronunciat unes quantes vegades a favor de la sortida de l'euro de Grècia. Les incessants (i fora de lloc) reclamacions de reparacions per la Segona Guerra Mundial van adreçades precisament a acontentar aquests sectors, però el preu és l'alienació de la socialdemocràcia alemanya.
Evidentment, la millor carta que té Tsipras per a encarar aquest dilema és la popularitat, però tampoc no es pot adormir. De moment ha estat incapaç d'aconseguir que el parlament eliminés els cotxes oficials per als diputats, i fins i tot molts dels parlamentaris de Syriza hi han votat en contra. Si no s'arriba a un acord amb Europa aviat i Syriza no compleix aspectes simbòlics com aquests, la seva popularitat es podria desplomar ràpidament.
Així doncs, aquest és el dilema de Tsipras. Enfrontar-se amb l'ala radical de Syriza, arribar a un acord amb Europa per a poder pagar les factures i potser aliar-se amb forces més moderades com ara el PASOK o To Potami (amb referèndum inclòs perquè el poble grec validi l'acord?), o complaure la base més radical del seu partit i arriscar-se a haver d'imposar controls de capitals als bancs i posar en circulació una moneda paral·lela, amb el risc que té això per a la pervivència de Grècia a l'euro.
Alguns analistes grecs alerten que la segona opció pot ser la que passa pel cap al govern grec, que manté contactes com més va més fluids amb totes les forces vives del país (inclosa l'església ortodoxa i la dinastia política conservadora dels Karamanlis, amb qui ja va pactar la presidència del país per a un conservador), qui sap si preparant una situació d'emergència nacional.
Probablement aquesta segona possibilitat de controls de capitals més moneda paral·lela seria un desastre per a la moneda única, però cada vegada més governs europeus creuen que amb les injeccions de liquiditat en massa de Draghi es podria parar el cop sense que afectés els altres estats vulnerables. Esperem que no arribem a comprovar-ho, però el cansament mutu entre Europa i Grècia no para de créixer i, malgrat que seria una tremenda irresponsabilitat, una sortida de l'euro d'Atenes torna a aparèixer sobre la taula.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015