Opinió
-
Temps de política en majúscules (però sense sigles)
Oriol Izquierdo
15.12.2014
-
Marina Albiol: 'L'objectiu és que aquest nou atemptat contra el poble no veja la llum'
Marina Albiol
13.12.2014
-
Jordi Xuclà: 'El lliure comerç afavoreix el creixement econòmic i, per tant, el progrés'
Jordi Xuclà
13.12.2014
-
Els escriptors, pagesos de la llengua
Montserrat Serra
12.12.2014
-
Kendji, Manitas i els gitanos catalans de França
Eugeni Casanova
12.12.2014
-
'Ego te absolvo'
Albert Pont
02.12.2014
-
Per què la proposta del president Mas em sembla negativa per al país
Teresa Forcades
01.12.2014
-
Quina cultura promou el parlament?
Joan Minguet
01.12.2014
-
Òc òc?
Grup GELA
01.12.2014
-
Pobresa infantil: principal problema, ara i aquí
Àlex Castillo
30.11.2014
-
Compromís endavant
Diego Gómez
28.11.2014
-
El tancament de RTVV va contribuir a despertar-nos de l'anestèsia general
Amàlia Garrigós
28.11.2014
-
'Ens hauríem de menjar els torrons amb el reglament de primàries ja en marxa'
Jordi Sebastià
26.11.2014
Pau Alabajos
05.02.2015
Una lluita de cent mesos
Els cinc minuts de silenci en homenatge a les víctimes del metro que el dia 3 de cada mes es fan a la plaça de la Mare de Déu de València no foren especialment emotius aquest dimarts, almenys no més que les altres noranta-nou vegades. És l'aplaudiment que trenca espontàniament el silenci allò que t'arriba al moll de l'os, allò que et sacseja l'ànima.
Durant tres-cents llarguíssims segons tens prou temps per a pensar en el dolor que arrosseguen els familiars dels 43 morts i 47 ferits després de vuit anys. T'imagines l'angoixa dels qui sobrevisqueren a la tragèdia. Recordes els titulars de premsa i les fotografies de la ferralla dels combois rebregada brutalment. Se't fa un nus a la gola quan et gires d'esquena i veus la façana del Palau de la Generalitat retallada en la negror del cel. La indignació et crema per dins quan repasses mentalment la gestió política del drama. Et vénen al cap la covardia de Camps, el cinisme de Cotino, la condescendència de Fabra.
Lliges les pancartes manuscrites que porta la gent, les cares de circumstàncies sota el plugim, la llum groga dels fanals en les desenes de pantalles de telèfon mòbil que miren d'immortalitzar el moment, els missatges de 140 caràcters que es traslladen al ciberespai automàticament per denunciar la injustícia quotidiana, la mesquinesa dels nostres governants. Saludes amb un gest algun veí o veïna del teu poble, et quedes mirant els turistes que caminen pel carrer del Micalet amb plànols de la ciutat entre les mans i els veus passar de llarg, aliens als motius i a les demandes de la mobilització. Comptes les càmeres de vídeo que enregistren aquell instant, intentes calcular l'interès que aquelles concentracions continuen despertant en els mitjans de comunicació. Et preguntes fins a quin punt i fins quan.
T'alces de puntetes per esguardar la colla de dolçainers desplaçats de tota la comarca. Hi ha un treballador de FGV vestit amb xandall i sabatilles perquè ha corregut cent quilòmetres en homenatge a la lluita de l'AVM3J. Hi ha venedors ambulants que s'acosten als manifestants sense gaire fe, hi ha mims amb la pell pintada d'argent que ho aprofiten per fer una pausa, hi ha policies hieràtics prop de la porta del Tribunal de les Aigües i un tècnic de so remenant cables i botons abans no es reprenga l'acte. Hi ha periodistes prenent notes en quaderns i hi ha polítics atrinxerats en les proximitats de la pancarta dels familiars.
La remor de l'aigua que ix dels brolladors de la font del Túria és pràcticament imperceptible. Es barreja amb el xiuxiueig dels assistents més impacients, que especulen en veu baixa sobre la xifra de manifestants que han acudit a la convocatòria. Tothom té els ulls posats en Beatriz, en Rosa o en qualsevol dels membres de l'Associació de Víctimes, esperant que alcen la mirada per a aplaudir. I quan el rellotge marca les 19.05 esclata una ovació terrible, reconfortant, un ensordidor reconeixement de la valuosíssima lliçó de dignitat que significa aquella lluita de cent mesos. Aquell torcebraç contra la desmemòria.
Pau Alabajos
Torrent, 4 de febrer de 2015
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015