Opinió
-
L’autonomia llur
Joan Mir
26.06.2006
-
Orfes, un any més
Martí Estruch Axmacher
21.06.2006
-
Engrunes de pastisset
Julià de Jòdar
20.06.2006
-
Correos forever
Martí Estruch Axmacher
09.06.2006
-
Vida privada
Mercè Ibarz
29.05.2006
-
L´últim obstacle
Julià de Jòdar
25.05.2006
-
Violentíssim serà el goig de les nits
Andreu Barnils
23.05.2006
-
El pa i l'estatut, els volem sencers
Martí Estruch Axmacher
18.05.2006
-
La italianització de Catalunya
Joan Mir
16.05.2006
-
Gent al museu
Mercè Ibarz
05.05.2006
-
Què us fa por, demòcrates de talla única?
Julià de Jòdar
04.05.2006
-
El Barça somrient
Jaume Subirana
27.04.2006
-
Diguem no
Martí Estruch Axmacher
25.04.2006
Pere Cardús
20.02.2014
La imparable decadència de l’antic règim
S'ha acabat el joc que semblava etern: reivindicar i acotar el cap. Les rebaixes catalanes s'han acabat. Espanya no se'n sap avenir. De fet, no s'ho creu i actua com si no hagués canviat l'esquema. Espanya sap que al final Catalunya sempre acaba reculant. I vol guanyar. Es vol imposar com ha fet sempre. Sense jugar. 'Veniu a presentar el vostre projecte al congrés espanyol', ens diuen. 'Ja veureu com torneu a la vostra estimada terra amb la cua entre cames una vegada més', pensen. S'ho imaginen així i els sembla veure-ho clar, perquè és així com ha estat sempre. Bé, si mai un català ha plantat cara, li han tallat el coll i no se n'ha parlat més. 'Veniu... veniu al congrés...'
Ostres. Però pensem que aquest joc, aquest mal vici, ha causat comportaments patològics que ara costen molt d'eradicar. La resistència a canviar pot ser molt forta. Quan algú ha viscut a costa de les penes d'altri i ha acabat construint un discurs autojustificador és molt complicat de trencar la inèrcia. 'Tan bé com estava i ara em volen fotre la vida enlaire!' La resistència a canviar, a voltes, esdevé patètica; a voltes, ridícula. T'has passat la vida predicant una estratègia que era la bona, que era imbatible i que sempre reeixia; una estratègia que ara fa figa. El relat no acompanya. La gent ha pres la decisió de decidir i d'anar molt més enllà. I tu, després de tants anys de ser el guanyador absolut, ara ho perds tot. Desolador. De molt mal pair. Quin trasbals.
Els defensors d'aquell mal joc hi són... Els podem veure, es fan sentir i defensen sense manies la seva parcel·la. Es neguen a acceptar els signes del temps. Es van riure de nosaltres, els independentistes... Ens van ridiculitzar perquè érem uns arrauxats. No en sabíem, de política. Que no arribaríem mai enlloc, deien. Anàvem destinats al fracàs. I no. No ha anat així. I no deu ser fàcil d'acceptar que aquell que vas escarnir ara sigui de la majoria. Que el temps li doni la raó, si tu la tenies tota. Deus sentir una fiblada d'impotència indigerible.
Són els fills de l'antic règim. Van manar, van pensar i van decidir el nostre futur. Ho tenien tot calculat i eren els reis de la festa. Eren uns visionaris: sabien endevinar el futur que ells mateixos volien imposar. Pactar, pactar, pactar, pactar... acatar, acatar, acatar... obeir, sotmetre's i reverir. Aquest era el camí. L'encaix. Tot havia estat pensat i decidit. Però de sobte, els il·luminats han tingut un cop de sort i... pam! De cop i volta, el país ha decidit de fer el seu camí i deixar enrere el mal vici que anava tan bé a alguns. 'Com pot ser que els talibans m'hagin passat la mà per la cara i el temps els hagi donat la raó?', pensen.
L'antic règim s'ha acabat. N'hi ha que encara refusen d'acceptar el nou futur. Tenien poder, tenien influència, però ara s'adonen que tan sols els queden els diners, algun palauet i una pompa que no se l'acaben. No s'adonen que fan un paper d'estrassa quan encara pretenen donar-nos lliçons. Ells que no n'han encertada ni una des de fa anys. L'endemà de les últimes eleccions encara en donaven, de lliçons. El procés era mort i enterrat, deien. I és que hi ha rutines que costen molt de canviar. Els fills de l'antic règim malden per salvar la barraca. Però el rei ha caigut i la decadència és imparable. No els volem cap mal. Farien bé d'acceptar l'adveniment dels nous temps. Aplegar les engrunes del règim perdut és una feina ingrata. Caure de tan amunt... fa mal.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015