Opinió
-
L’autonomia llur
Joan Mir
26.06.2006
-
Orfes, un any més
Martí Estruch Axmacher
21.06.2006
-
Engrunes de pastisset
Julià de Jòdar
20.06.2006
-
Correos forever
Martí Estruch Axmacher
09.06.2006
-
Vida privada
Mercè Ibarz
29.05.2006
-
L´últim obstacle
Julià de Jòdar
25.05.2006
-
Violentíssim serà el goig de les nits
Andreu Barnils
23.05.2006
-
El pa i l'estatut, els volem sencers
Martí Estruch Axmacher
18.05.2006
-
La italianització de Catalunya
Joan Mir
16.05.2006
-
Gent al museu
Mercè Ibarz
05.05.2006
-
Què us fa por, demòcrates de talla única?
Julià de Jòdar
04.05.2006
-
El Barça somrient
Jaume Subirana
27.04.2006
-
Diguem no
Martí Estruch Axmacher
25.04.2006
Pere Cardús
02.12.2013
El servei d’intel·ligència de Catalunya
El servei d'intel·ligència, en termes estrictes, és la recol·lecció d'informació i dades, l'anàlisi d'aquestes dades i la producció d'estratègia a partir de les conclusions extretes. Em sap greu si desfaig la fantasia que alguns podien tenir sobre les operacions secretes, els assassinats selectius, els sabotatges, la infiltració en organitzacions dissidents i els espies en missions perilloses a tot el món. Però cal diferenciar els serveis d'intel·ligència dels serveis secrets o dels grups d'intervenció especial, policíacs o militars. Si bé és cert que de vegades algunes d'aquestes tasques les fa una mateixa institució, cada cosa és cada cosa. Intel·ligència, espionatge, seguretat i defensa són àmbits que s'encavalquen, però no diferenciar-los ens pot menar a errors d'interpretació.
Per exemple, podem comparar la feina d'un servei d'intel·ligència amb la del departament de risc d'una empresa o d'un banc. Tenir el màxim d'informació de qualitat per a estudiar-la i prendre decisions estratègiques amb tot el coneixement possible del context i les condicions, i amb capacitat d'anticipació, és un objectiu lògic i raonable. Una família o un individu –amb un grau de racionalitat mínim– bé miren d'informar-se tant com poden abans de prendre cap decisió important. Doncs és lògic i raonable que també ho facin els governs, i amb un alt grau de professionalitat. Oimés si es tracta de prendre decisions que afecten els ciutadans, la seva seguretat i la gestió de diners públics.
Catalunya no té servei d'intel·ligència. El govern té serveis d'anàlisi i prospecció, de documentació, d'estudis d'opinió… però no té cap servei que es dediqui sistemàticament a produir intel·ligència per a oferir als governants el mapa de navegació per a cada situació que han de resoldre. I això és un dèficit inassumible per a un país que vol ser un estat i que no vol fracassar en l'intent. Tenir cultura d'estat vol dir que quan un governant ha estat elegit ha de ser assistit de tot el suport necessari per a prendre les millors decisions en qualsevol matèria, i també en seguretat. Perquè un dels objectius principals de la democràcia és el bon govern. En canvi, aquí sovint tenim una mentalitat d'estat esquifida i sembla que l'objectiu més noble sigui dificultar la presa de decisions del govern per poder-lo criticar i ensorrar. Som així. Tants anys sense estat o –cosa pitjor– amb un estat en contra, ens han habituat a fer-nos la traveta a nosaltres mateixos. No siguem petits: un poble ha de voler que el seu govern –sigui del color que sigui– prengui decisions encertades. Governar, especialment en l'àmbit de la seguretat, no ha de ser jugar a trencar l'olla.
Qualsevol lector informat en qüestions de seguretat sap que Catalunya és un territori amb una implantació de la màfia i el crim organitzat internacional de primer ordre. Tan sols cal fer un cop d'ull al llibre 'Gomorra catalana' del periodista Joan Queralt o llegir i escoltar les entrevistes que s'han fet a Roberto Saviano per saber fins a quin punt la costa dels Països Catalans és el teatre d'operacions del crim internacional. I tampoc no cal gratar gaire per descobrir que Barcelona és un niu d'espies i d'agències d'intel·ligència com a espai geoestratègic vital que és del crim organitzat, però també del terrorisme global i, sobretot, del gihadisme (podeu informar-vos amb precisió en aquest llibre de l'analista de Jofre Montoto: 'Gihadisme. L'amenaça de l'islamisme radical a Catalunya'). És a dir, crim organitzat i mafies, per una banda, i gihadisme, per l'altra, fan de Catalunya i els Països Catalans un espai de màxima prioritat per a l'anàlisi d'intel·ligència i la prevenció en segurtat.
Insisteixo, si tractéssim d'espionatge, de serveis secrets o d'operacions especials militars caldria parlar-ne d'una altra manera. Tampoc no pensem que l'estat català s'inventarà la sopa d'all i podrà instaurar un model de seguretat estratègica nou, insòlit. D'una altra banda, també caldrà que tinguem eines per a defensar-nos dels potencials atacs forasters i per a defensar els interessos del poble de Catalunya. Però d'això caldrà parlar-ne en un altre moment. Avui centrem-nos en la sorpresa d'observar que es posa en dubte la necessitat d'un servei d'intel·ligència que faciliti al govern la presa de decisions encertades i la capacitat d'anticipar-se als problemes.
Ep! Que no s'exalti ningú! És evident que també han de quedar ben definits els límits de l'actuació de la intel·ligència i, especialment, dels procediments d'obtenció d'informació i de dades. Cal respectar el dret de privadesa i la llei de protecció de dades personals. En això també s'hauran de seguir els models més avançats d'intel·ligència. De fet, els serveis que han tingut comportaments poc adequats respecte dels ciutadans han perdut la confiança necessària del seu poble. I els qui hi entenen, saben que la confiança de la ciutadania i el respecte dels principis democràtics són fonamentals per a l'èxit en la seguretat de qualsevol país.
En conclusió, dotar el govern de material d'intel·ligència és voler el millor futur per a Catalunya i, sobretot, per als catalans. El nou estat haurà de menester una ciutadania crítica, una oposició estricta, uns mitjans amatents i un govern eficaç. De vegades, tinc la impressió que volem un país petit i reduït per a no haver-nos d'esforçar gaire a assumir la nostra responsabilitat ciutadana o professional. L'adveniment d'un estat ens ha de servir a tots per a 'saltar de pantalla', guanyar gruix, pujar de nivell, reforçar l'exigència i abandonar la mediocritat i l'autoengany.
A la Catalunya independent, el govern haurà d'assumir unes responsabilitats molt més altes, més difícils i més perilloses. Tot plegat serà un fracàs si nosaltres, els ciutadans, els periodistes, els empresaris, els científics, els sindicats, els professionals, no assumim també una part d'aquesta responsabilitat i creixem i ens comprometem encara més com a servidors del nostre poble. El desafiament és per a tots i caldrà que siguem millors que no som ara. La llibertat és responsabilitat i exigència.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015