Opinió
-
Ai si m'equivoco
Marta Leblanc
08.10.2008
-
La traca final
Juli Peretó
07.10.2008
-
Els nous il·lustrats
Marta Rojals
06.10.2008
-
Fi de festa
Marta Rojals
01.10.2008
-
Crisi universal
Oriol Caba
30.09.2008
-
Misèries illenques
Joan Mir
29.09.2008
-
Homenics, herois i virreis
Albert Dasí
26.09.2008
-
Crisi 3.0
David Fernàndez
17.09.2008
-
Invasions quotidianes
Marta Rojals
31.07.2008
-
Superar la marca personal
Marta Rojals
28.07.2008
-
CASuM dena, Altaió!
Oriol Caba
18.07.2008
-
Latínia
Marta Rojals
17.07.2008
-
Tela marinera
Andreu Barnils
11.07.2008
Xavier Montanyà
15.09.2011
L'Àfrica és el nostre futur?
Creix la pobresa, augmenta la marginació, no se'n veu el final. La crisi sembla un monstre autosuficient, omnipresent i omnipotent, ple de vitalitat i força, disposat a arrasar-nos sense compassió. La crisi ens governa. És la crisi una nova forma de govern? El sistema ja no pot garantir, ni de lluny, un redreçament de la situació. Anem cap a un canvi de sistema? Cap a un reajustament de totes les peces dels engranatges del capitalisme mundial? Ningú no sembla que sàpiga res. Però sí que es veu que la maquiavèl·lica inèrcia del capital, imparable i magmàtica, esbotza totes les barreres de contenció que havíem arribat a construir, amb lluites i reinvindicacions, per assegurar uns mínims de drets socials, sanitat, educació, feina i habitatge. Això s’ha acabat. Els governs ja no defensen els drets dels ciutadans més desprotegits. Els han abandonats per gestionar la crisi. Sembla que sempre vagin posant pegats i apagant focs uns quilòmetres al darrere de la realitat, accelerada, implacable. Cada dia que passa hi ha més ciutadans als marges. La marginació és greu. Gravíssima en el cas dels joves.
Segons el filòsof camerunès Achille Mbembe som a l’era de la necropolítica. La sobirania, la tenen uns nous actors internacionals que decideixen, segons criteris de mercat, qui ha de viure i qui ha de morir, a cada moment. Els éssers humans són una mercaderia que s’intercanvia o es llença, segons que dictin els mercats. Ell ho va formular a partir del cas africà. Ara ja ens passa a nosaltres. L’Àfrica és el nostre futur?
Als joves, se’ls nega un projecte de vida. I, és clar, al món esclaten protestes i revoltes. Surten al carrer i es defensen. La dissidència pren a tot arreu formes molt diverses, espontànies, imprevistes: ocupació pacífica de places, assemblees, mobilitzacions en xarxa, manifestacions, vagues radicals, revoltes violentes, incendi de cotxes… Grècia, Barcelona, Londres, Xile.... Són esclats socials. Diuen prou. No estan d’acord ni amb el sistema, ni amb els polítics, ni amb les solucions que proposen. Les organitzacions tradicionals els semblen un obstacle per a l’evolució i la reivindicació.
L’enfocament de les retallades pressupostàries es percep, naturalment, com una mostra de menyspreu i de provocació. Ho és. La gent no s’ho empassa i protesta. La reacció del sistema és de qualificar-los a tots de delinqüents, de criminalitzar-los. Ho vam viure aquí amb les protestes del 15-M, fonamentalment pacífiques, fins i tot un punt ingènues. Els quatre brots de violència que van aparèixer, després de les provocacions violentes de la policia, es van fer servir de palanca perquè polítics, policies i opinadors mediàtics els criminalitzessin, amb una violència i unanimitat que semblava que obeís consignes superiors. Què dirien de les revoltes d’aquest estiu a Londres els senyorets que comparaven la protesta del parlament amb el 23-F? Callen.
La consigna és: criminalitzar i reprimir amb màxima duresa la protesta, independentment de si és pacífica o violenta. I després aprofitar per endurir les lleis, com han fet a Anglaterra, dictant condemnes desmesurades. Joves, marginats, immigrants, dissidents, aquells qui gosen queixar-se, impugnar el sistema, rebel·lar-se, són xusma. “Racaille”, que va dir Sakorzy, dels joves revoltats de les “banlieues” de París l’any 2005. Recomano el llibre “¿Chusma?”, de l’escriptor i activista marsellès, Aléssi Dell’Umbria, (Pepitas de Calabaza, 2006). Aleshores, Sarko era un flamant ministre d’interior, avui significativament, és el número 1.
La cosa anirà a més. Hi ha indicis de revolta aquí i allà. La reacció del poder excita l'oposició. La resposta és de guerra. I les condicions socials que provoquen el malestar i la protesta sembla que empitjorin a consciència. Ho fan a posta? Quin és l’objectiu final? És inquietant. Molt.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015