Opinió
-
El Facebook de l'Ajo
Andreu Barnils
18.12.2008
-
Un home lliure s'ha mort i el seu rastre no trigarà a desaparèixer
Oriol Caba
11.12.2008
-
Grans periodistes
Xavier Montanyà
05.12.2008
-
Humphrey, il·lustre corrector d’informes
Marta Leblanc
03.12.2008
-
On és Máximo Blanco, si us plau?
David Fernàndez
02.12.2008
-
La gota i l’eclipsi
Juli Peretó
27.11.2008
-
Tu ja m'entens
Marta Rojals
26.11.2008
-
En valencià, és de llei
Diego Gómez
24.11.2008
-
L'escola, quin excés
Albert Dasí
21.11.2008
-
Encara és d’ells, el carrer?
Xavier Montanyà
19.11.2008
-
Immòbils i bocabadats
Carlota Franco
17.11.2008
-
Quan demà no és un altre dia
Marta Rojals
13.11.2008
-
Jornades de portes obertes
Xavier Montanyà
10.11.2008
Pere Cardús
24.04.2013
Un senyor digne de Catalunya amb un sol rialler
Ahir al matí, un vellet caminava entremig de parades de llibres i roses pel centre de Terrassa. D'avis, n'hi havia molts. Feia sol i havien sortit a bellugar una mica el cos i a notar a la pell l'agradable escalfor de la diada de Sant Jordi. Ja ho han fet tot, en aquesta vida, i n'han vistes de tots colors. I ara la tornen a passar magra. Quan una societat és injusta amb els seus avis vol dir que és a punt de perdre tota la dignitat col·lectiva. I d'alguna manera això ja ha passat.
Aquell home que vaig veure ahir era diferent. Tenia un aire elegant, i la cara marcada, eixuta i endurida de tantes maltempsades. Caminava lentament, amb dificultat, però mantenia l’esquena ben dreta. Traspuava una serenitat certament misteriosa. Portava una corbata d’un roig de sang, molt bonica. I anava enfundat en un vestit gris fosc de diumenge; mudat de dia de festa. No vaig poder perdre’l de vista. Vaig sentir-me'n captivat i el vaig seguir amb la mirada. De lluny vaig albirar-li una petita insígnia a la solapa. Curiós com sóc, m'hi vaig acostar discretament per veure què era que estimava aquell senyor. Era el sol alegre i despert de Rialles, l’entitat d’espectacles infantils nascuda a Terrassa el 1972. Un calfred em va fer trémer de cap a peus. Vaig sentir de sobte, en un instant molt intens, el pes d’una lluita que som a punt de guanyar. I em va emocionar. Era d’aquella generació que va resistir el franquisme a cop de Rialles. L’home va seguir el seu camí, lent i digne, enmig de la cridòria i d’una gentada molt diferent de la que ell havia fet créixer en els seus millors anys.
No calia parlar amb aquell vellet per saber quin missatge ens transmetia en una diada com la d’ahir. Elegant, serè, desgastat però polit, orgullós. El sol rialler a la solapa. Quan el vaig perdre de vista, retronaven al meu cap les paraules del president Macià: ‘Catalans, sapigueu fer-vos dignes de Catalunya.’ Això, ens volia dir aquell home amb la insígnia de Rialles a la solapa. Un vell a punt d’abandonar-ho tot passejava orgullós aquell magnífic sol fet per a tots els infants del país. Quina gran generositat, bon home! Catalunya ha donat fills anònims que l’han ennoblit i que han sabut ser dignes de la nostra història.
Ara que tot és més fàcil. Ara que ho tenim a tocar. Ara que tot depèn de nosaltres. Ara, si us plau, no renunciem a tot per tan poca cosa. No tinguem la temptació de cedir en els principis que ens han fet arribar on som com a catalans. No renunciem a la llengua. No renunciem als nostres autors. No renunciem a la cultura. No renunciem a la nació completa. Fem nostra la generositat d’aquell vellet i posem-nos el sol rialler al pit; i mirem els ulls dels infants que faran créixer la Catalunya de demà, completa i lliure; i no abandonem allò que ens fa catalans. L’economia, el benestar, les condicions materials són importants, i tant si ho són! Però tinguem en compte que ens han precedit molts patriotes significats i anònims que no van defallir i que van preferir la persecució, l’exili i fins la mort per mantenir allò que ens fa poble. Sense ells no seríem al punt on som. No existiríem. Sapiguem fer-nos dignes de Catalunya. Ho repeteixo: una Catalunya completa i lliure.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015