Opinió
-
Pallassos
Xavi Sarrià
06.10.2009
-
Consell de Mallorca, les claus de la crisi
Joan Mir
02.10.2009
-
'Let’s get lost'
Xavier Montanyà
01.10.2009
-
Tocats del bolet
Marta Rojals
30.09.2009
-
'Time to move'
Marta Rojals
25.09.2009
-
La falsa Olímpia
Albert Dasí
24.09.2009
-
Morir a la Jonquera, robar al Palau
David Fernàndez
23.09.2009
-
Vacunes, ús o abús
Carlota Franco
21.09.2009
-
Xavalla
Oriol Caba
18.09.2009
-
Doneu-nos Senyor el programari d’avui
Marta Rojals
17.09.2009
-
Qui paga mana
Marta Rojals
10.09.2009
-
Setanta-quatre milions d’euros
Josep Albinyana
08.09.2009
-
Terra de delinqüents
Albert Dasí
03.08.2009
Marta Rojals
27.03.2008
A l'altura de les circumstàncies
Al cementiri del Poblenou de Barcelona, hi fan obres per ajustar els nínxols a l'alçada de les noves generacions de difunts. Vint centímetres més, diu que hi posen. Sense anar més lluny, encara tinc present l'enterrament en què vaig assistir, amb estupor, a l'escena de la caixa topant contra la gola del nínxol que encara veia la llum del sol. En fi, que no són maneres. Ara, si més no, quan ens arribi l'hora d'ocupar el temut forat, es pot dir que ens hi podrem instal·lar amb folgança, dispensats d'estretors incòmodes i molestos pinçaments lumbars.
Efectivament: cada vegada som més alts, i la cosa ve d'antic. Si visites un museu d'Antropologia, sense haver de davallar a la prehistòria, te'n fas creus de la talla de les cuirasses i gamberes dels temibles guerrers romans, que avui no servirien ni per disfressar un xiquet en edat de fer la primera comunió. Si visites un monestir, posem-hi el de Poblet, per agafar-ne un que tinc a mà de la memòria, les portes interiors són tan curtes que amb prou feines t'arriben al cap del nas. Sense sortir de Poblet, també podem apuntar-ne una excepció, per allò de confirmar la regla: davant del sepulcre de Jaume I, el guia ens explicarà que el rei posseïa una alçada tan excepcional per a l'època que bé hauria pogut intercanviar cops de colze amb els galifardeus que pugen ara. Amb aquest estret treball de camp i un parell de sepelis a l'esquena, ja podríem donar el fet com a provat.
Però, per què carall som més alts? Per arribar a on, si es pot saber? A col·legi ens havien instruït amb les teories de Lamarck sobre l'evolució de les espècies, exemplificades en la llargària del coll de les girafes a conseqüència de l'esforç adaptatiu de la criatura a la alçada progressiva de l'aliment. L'adequació a l'entorn també és l'explicació, segons que diuen els qui en saben, de les extremitats palmades dels moixons aquàtics o de la desaparició de les potes de les bèsties que avui s'arrosseguen. Tota evolució anatòmica, doncs, sembla respondre a un sistema o altre d'adaptació al medi que ens acull. I fins aquí, tots satisfets.
Una de les raons de l'estirament de la nostra espècie, els experts l'atribueixen als avenços de la nutrició; però ara que anem ben alimentats, no es pot dir que ens costi gaire, d'abastar l'últim prestatge de la nevera. La societat de la cinquena pantalla ens ha convertit més aviat en quatres sedentaris, i, on no arriba la mà, hi arriba l'escala, el tamboret, la canya, la bastida, i més aparells no en vulguis. La manera d'adaptar-nos a l'entorn és, doncs, fer l'entorn a la nostra imatge i semblança, i fora complicacions.
Amb tot, ves per on, l'home sempre ha volgut ser alt. Això és innegable. Per ser més alt s'ha empescat tota classe d'artificis en forma de talons, alces, xanques, tupès. Que jo sàpiga, la història no ens ha donat encara cap ortopèdia que respongui al desig d'un hom de ser o de semblar més curt. L'home vol ser alt, sentir-se alt, sentir-se dir que és alt, i, en un bon grapat de casos, sentir-se per damunt dels altres. Per tant, els antropòlegs ja es poden calçar, perquè tot sembla indicar que ens trobem davant l'únic ésser del regne animal que, responent a una espècie de darwinisme desideratiu, ha obtingut d'una 'voluntat' manifesta la corresponent evolució física cap a les altures.
Editorial
-
La manera de guanyar importa
Vicent Partal
27.07.2015
-
La fi de Pujol i la fi de la Catalunya autònoma
Vicent Partal
25.07.2015
-
7 contra 155?
Vicent Partal
24.07.2015
-
El 155 o l'evidència de la desesperació
Vicent Partal
23.07.2015
-
Rajoy i els conceptes més elementals
Vicent Partal
22.07.2015
-
Anem a totes
Vicent Partal
21.07.2015
-
Ciutadans contra el(s) valencià(ns)
Vicent Partal
20.07.2015
-
Contra la revolució
Vicent Partal
17.07.2015
-
Les tres explicacions que no entendran mai
Vicent Partal
16.07.2015
-
Setanta-cinc dies per a treballar tots com bojos
Vicent Partal
15.07.2015
-
Bones vibracions…
Vicent Partal
14.07.2015
-
Turbulències, també a Podem
Vicent Partal
13.07.2015
-
Lleida és un gran exemple
Vicent Partal
10.07.2015
-
I ara un parell de preguntes
Vicent Partal
09.07.2015
-
Entre Irlanda i la CUP
Vicent Partal
08.07.2015
-
(In)justícies
Vicent Partal
07.07.2015
-
La democràcia té límits?
Vicent Partal
06.07.2015
-
Persistència per a guanyar
Vicent Partal
05.07.2015
-
Sumar
Vicent Partal
03.07.2015
-
L’embolic d’Iceta amb el 9-N
Vicent Partal
02.07.2015
-
Contra la 'llei mordassa'
Vicent Partal
01.07.2015
-
Europa, en perill
Vicent Partal
30.06.2015
-
A les vostres mans
Vicent Partal
29.06.2015
-
La trampa
Vicent Partal
26.06.2015
-
El retorn de la Generalitat
Vicent Partal
25.06.2015